Ерих Мария Ремарк
Обетована земя

Превод от немски: Диана Диманова, Елена Павлова, Анна Тодорова, 1998

chitanka.info

Глава първа

Три седмици гледах града пред себе си, сякаш беше на далечна планета. Намираше се едва на няколко километра, разделяше ни само един тесен морски проток, който почти можех да преплувам; но за мен бе толкова недостъпен, като че бе обкръжен от армия танкове. Той бе защитен от най-силните бастиони на двайсети век — стени от бумаги, паспортни разпоредби и нечовешки закони на равнодушната бюрокрация. Бях на остров Елис, беше лятото на 1944-та, а пред мен се простираше Ню Йорк.

Елис Айлънд бе емигрантски лагер с възможно най-лекия режим. Тук не биеха, не изтезаваха, нито пък обгазяваха или съсипваха от работа. Дори храната беше добра и безплатна, както и леглата, в които ни оставяха да спим. Е, наистина, навсякъде имаше охрана, но и тя бе почти дружелюбна. В Елис Айлънд оставаха емигрантите за Америка, чиито документи бяха подозрителни или нередовни. В Америка всъщност не беше достатъчно да имаш валидна входна виза — преди влизането в страната още веднъж се извършваше проверка от емигрантските служби в Ню Йорк и се чакаше потвърждение. Едва след това човек бива допуснат, или пък, ако го сметнат за нежелан, бива връщан със следващия кораб. Но и връщането вече не бе така лесно както преди. В Европа бушуваше война, немските подводници плуваха в Атлантика и много рядко към европейските пристанища се отправяха пътнически кораби. За емигрантите, които бяха връщани обратно, това би трябвало да се счита за щастие — те, които отброяваха живота си само с дни и седмици, се самозалъгваха с надеждата да останат възможно по-дълго в Елис Айлънд. Но вече се носеха и много слухове, и те не можеха да бъдат спокойни — слухове за кораби фантоми, пълни с отчаяни евреи, които от месеци кръстосват океана и навсякъде, където поискат да акостират, им бива отказвано. Някои от емигрантите бяха видели с очите си около Куба и южноамериканските пристанища масата викащи и отчаяни лица, които молеха за милост и се тълпяха на релинга на безпризорните кораби пред затворените пристанища — безутешни съвременни „летящи холандци“, бягащи от подводниците и човешкото равнодушие, товари от живи мъртъвци и анатемосани души, чието единствено престъпление бе, че искат да живеят и да останат хора.

Срещаха се и обичайните нервни сривове. Странно, но те бяха повече в Елис Айлънд, отколкото във френските емиграционни лагери, където немските войски и Гестапо бяха само на няколко километра. Може би това имаше връзка и с привикването с мисълта за постоянната опасност за живота във Франция. Тя бе толкова реална, че не допускаше сривове, докато тук изтощението и толкова близкото спасение, което отново бе поставено под въпрос, като че ли ги засилваше. Нямаше самоубийства като във Франция; а надеждата, макар и примесена с отчаяние, беше прекалено осезаема. За сметка на това и най-простият разпит от някой безобиден инспектор можеше да доведе до истерия — недоверието и бдителността от годините бягство бяха изчезнали, но появилата се на тяхно място прекалена доверчивост пък водеше до паника, да не би да са допуснали грешка. Обикновено пристъпите при мъжете преобладаваха.

Градът — тъй близък и така недостижим, се превърна в инквизиция — мъчителна, примамлива, хулеща, обещаваща и измамна. Понякога той беше като чудовище, обвито в мъгла и разкъсани облаци, обругано от шума на корабите като от орда стоманени ихтиозаври, а после, късно през нощта, се превръщаше в отблъскващ бял лунен пейзаж, в хиляди кули, безмълвен и призрачен — вечер, сред водопада от изкуствена светлина, се превръщаше в бляскав килим, висящ над хоризонтите, чужд и омайващ след тъмните военни нощи на Европа. Тогава в спалните често ставаха някои бегълци, събудени от хъркането, ридаенето и виковете на спящите, които дори и в съня си все още бяха преследвани от убийците на Гестапо, жандармерията и СС, събираха се в малки тъмни групички до прозорците, шепнешком или мълчаливо втренчени със светещи очи към възхитителната светлинна панорама на обетованата земя Америка; чувствайки се близки, едно цяло в нещо познато само на мизерията, но не и на щастието.

Аз притежавах немски паспорт, валиден още четири месеца. Той беше на името на Лудвиг Зомер и беше почти истински. Наследих го от един приятел, умрял преди две години в Бордо; тъй като височината, както и цветът на очите и косата съвпадаха, бившият професор по математика и добър фалшификатор Бауер от Марсилия ме посъветва да не променям паспорта на свое име. Сред емигрантите се намирали наистина добри литографи, които са помогнали на доста бегълци без паспорти да се сдобият с някакъв приложим паспорт; но аз все пак последвах съвета на Бауер и се отказах от собственото си име, което така и така не ми беше особено полезно. Напротив, то седеше в списъците на Гестапо и беше крайно време да изчезне. Така че паспортът ми бе почти истински, само аз и снимката бяхме фалшиви. Специалистът Бауер ми обясни предимствата: фалшифицираният паспорт, колкото и добре да е направен, може да издържи само на граничния паспортен контрол — във всяка полицейска лаборатория тайната му щеше да се разкрие и собственика му го очакваха затвор, изселване или нещо по-лошо. За сметка на това, истински паспорт с фалшив собственик може да се провери доста по-трудно и щеше да отнеме много време. Трябваше да се отправи запитване до инстанцията, която го е издала, което в началото на войната беше невъзможно. Всички връзки с Германия бяха прекъснати. Затова експертите съветваха да се предпочете промяна на идентичността. Печати можеха да се копират по-лесно, отколкото имена. Това, което ме тревожеше в моя паспорт, беше разликата в религията. Зомер беше евреин, а аз — не. За Бауер това бе нещо незначително.

— Ако ви хванат немците, хвърлете паспорта — обясни той, а след като не сте обрязван, имате шанс да се измъкнете с някакво обяснение и да не бъдете обгазен. От друга страна това може да ви помогне при бягството — ще ви считат за евреин. Непознаването на обичаите можете да обясните с това, че вие и баща ви сте свободомислещи.

Три месеца по-късно Бауер беше заловен. Роберт Хирш, по документи испански консул, се опита да го измъкне от затвора, но пристигна много късно. Предната вечер Бауер беше транспортиран за Германия.

В Елис Айлънд видях двама емигранти, които съвсем бегло познавах отпреди. Бяхме се срещали в различни отсечки от Христовия път на страданието — Виа Долороса. Виа Долороса наричахме пътя на бегълците от Хитлеровия режим. Той започваше от Холандия, минаваше през Белгия и Северна Франция, и стигаше до Париж. Там се разделяше. Единият клон продължаваше през Лион към Средиземноморското крайбрежие, а другият — през Бордо, Марсилия и Пиринеите към Испания, Португалия и пристанището на Лисабон. Името му бяха дали самите емигранти, които бягаха от Германия. Те не се криеха само от хитлеристкото Гестапо, а трябваше да бягат и от жандармериите на страните, в които отиваха. Повечето от тях нямаха нито редовен паспорт, нито виза. Ако ги хванеше жандармерията, бяха тиквани в затворите, осъждани и депортирани. Много от държавите бяха достатъчно хуманни, поне да не ги прекарват през немската граница, където биха загинали в концентрационните лагери. Тъй като малко от бегълците можеха да вземат редовни паспорти, повечето непрекъснато бягаха. Без документи не можеха да намерят и някаква законна работа. Бяха гладни, нещастни и самотни, затова наричаха пътя на своите митарства „път на страданията“. Техните спирки бяха пощенските станции в градовете и белите стени по улиците; в пощенските станции се опитваха да получат информация от близки и приятели, а стените на къщите по шосето бяха техните вестници. Там се четяха, изписани с тебешир или въглен, надписи на изчезнали, които се търсеха едни други, указания, предупреждения, викове в тъмата, в период на безвремие, който скоро щеше да последва епохата на безчовечието: войната, в която Гестапо и жандармерията вече имаха общи дела.

Един от двамата емигранти в Елис Айлънд бях срещал някога на швейцарската граница. Тогава митничарят на четири пъти ни връщаше обратно във Франция. Оттам пък френските граничари ни отпращаха назад. Беше много студено. Най-сетне Рабиновиц и аз успяхме да убедим швейцарците да ни изпратят в затвора. Швейцарските затвори бяха отоплени; смятаха ги за рай и ние с удоволствие бихме си изкарали там цяла зима. Но швейцарците бяха практични. Скоро те ни прехвърлиха през Тесин в Италия и там се разделихме.

Двамата емигранти имаха роднини в Америка, които гарантираха за прехраната им. Затова много скоро те бяха освободени от Елис Айлънд. На раздяла Рабиновиц ми обеща да потърси в Ню Йорк познати от Виа Долороса. Не очаквах нищо от това. Беше само едно обещание, което се забравяше при първите крачки на свобода.

Не се чувствах нещастен. Преди няколко години в един музей в Брюксел се научих да стоя неподвижно часове наред, без да изпадам в паника. Тогава успявах да постигна състояние на изкуствена безмисловност, което имаше нещо общо със самовнушението. Така изпадах в състояние на механично съществувание извън себе си, което правеше напрегнатото и дълго очакване по-поносимо, защото и самият аз накрая нямаше да мога да се позная в тази странна шизофренна илюзия. По този начин не се чувствах потиснат от самотата на прекалено тясното помещение без светлина, в което бях принуден да се крия месеци наред. Директорът на музея ме бе подслонил там, в същото време Гестапо преобърна Брюксел с главата надолу да търси емигранти. Виждах го вечер и сутрин само за миг, когато ми носеше нещо за ядене, а вечер, когато музеят беше затворен, той ме пускаше да изляза. През целия ден стаята беше заключена; само директорът имаше ключ оттам. Аз, разбира се, трябваше да потискам кашлица, кихане и всяко шумно движение, когато минаваше някой по коридора. Това беше много просто, но нервната възбуда на страха в началото лесно би могла да премине в безумна паника, ако наистина се появеше опасност. Затова направих повече от необходимото, за да мога да имам духовен запас срещу шока; първоначално започнах да не гледам часовника си дълго време, така че накрая не знаех дали е ден или нощ, особено в неделя, когато директорът не идваше в музея. Но скоро бях принуден да се откажа от това. По този начин прекалено загубих самоориентир и за малко да потъна в блатото на себеотричането. И без това бях на крачка от това. Онова, което ме спаси, беше надеждата за отмъщение, а не вярата в живота.

Една седмица по-късно ме заговори един съсухрен мъж, подобен на мъртвец. Той носеше куфарче от крокодилска кожа и изглеждаше като онези адвокати, които като гарги прелитаха над голямата зала.

— Вие ли сте Лудвиг Зомер?

Погледнах мъжа с недоверие. Беше ме запитал на немски.

— Защо? — попитах го.

— Не знаете ли дали вие сте Лудвиг Зомер? — Мъжът избухна в креслив смях. Имаше необичайно големи бели зъби върху сбръчкано сиво лице.

Междувременно премислих и реших, че няма нищо за криене в името ми.

— Аз знам това, но защо и вие трябва да го знаете? — отвърнах му.

Мъжът запримига като бухал.

— Идвам по поръчение на Роберт Хирш — обясни най-сетне той.

Погледнах го слисан.

— На Хирш? Роберт Хирш?

Мъжът кимна.

— Ами че кой друг?

— Роберт Хирш е мъртъв — казах аз.

Мъжът срещу мен се ококори, а после каза:

— Роберт Хирш е в Ню Йорк, преди два часа разговарях с него.

Поклатих глава.

— Невъзможно. Сигурно е някой друг. Роберт Хирш бе застрелян в Марсилия.

— Глупости! Хирш ме изпрати да ви помогна да се измъкнете.

Не му вярвах, предполагах, че е някаква клопка на инспекторите.

— А той откъде знае, че съм тук? — попитах.

— Един човек, на име Рабиновиц, му се обади и му каза. — Мъжът извади картичка от джоба си. — Аз съм Левин от „Левин и Уотсън“. Адвокати. Стига ли ви това най-сетне? Страшно сте недоверчив. А защо? Толкова ли имате за криене?

Поех дълбоко въздух. Сега вече му повярвах.

— Цяла Марсилия говореше, че Роберт Хирш е застрелян от гестаповците — обясних аз.

— Марсилия ли? — отвърна Левин с презрение. — Та ние тук сме Америка!

— Така ли? — погледнах към залата с решетките на прозорците и емигрантите.

Левин отново се изхили.

— Е, още не съвсем. Както виждам, не сте изгубили чувството си за хумор. Господин Хирш вече ни даде някаква информация за вас. Били сте заедно в емигрантския лагер във Франция, нали така?

Кимнах. Все още не бях на себе си. Роберт Хирш беше жив. И бе тук, в Ню Йорк.

— Така ли е? — повтори нетърпеливо въпроса си Левин.

Кимнах отново. Не беше съвсем така; Хирш остана в лагера само за около час. Беше преоблечен като СС-офицер и изиска от френския комендант предаването на двама немски политемигранти, търсени от Гестапо. Тогава ме позна. Не знаеше, че съм в лагера. Без дори и да потрепне, поиска и моето отзоваване. Комендантът — един страхлив майор от запаса, на който отдавна всичко това му беше писнало — настоя само за някакво формално писмено разпореждане. Хирш му го даде, той винаги носеше в себе си подправени и истински бланки; поздрави с хитлеристкия поздрав, натъпка ни в колата си и отпраши. Двамата политемигранти бяха заловени след година, попаднаха в клопката на Гестапо в Бордо.

— Да, вярно е — отвърнах. — Мога ли да видя материала, който ви е дал Хирш?

Левин се поколеба за миг.

— Естествено, но защо?

Не му отвърнах. Исках да се уверя, че онова, което декларира Роберт, съвпада с онова, което бях разказвал на инспекторите. Прочетох внимателно ръкописа и го върнах.

— Така ли е? — попита Левин отново.

— Да — отвърнах и се огледах. Изведнъж всичко около мен изглеждаше променено. Вече не бях сам. Роберт Хирш беше жив. Повика ме глас, за който смятах, че е замлъкнал завинаги. Всичко беше различно. Нищо не беше изгубено.

— С колко пари разполагате? — попита адвокатът.

— Сто и петдесет долара — отвърнах предпазливо.

Левин изви плешивото си теме.

— Не са много, дори и за кратка виза за посещение, за да продължите за Мексико или Канада. Но ще може да се уреди. Не разбирате ли?

— Не. Какво ще търся в Мексико или в Канада?

Левин отново показа конските си зъби.

— Нищо, господин Зомер. Важното е първо да ви вкараме в Ню Йорк. Най-лесно се получава краткосрочна транзитна виза. След като веднъж сте влезли в страната, може да се разболеете. Транспортно произшествие. А могат да се подават и други молби. Ситуацията може да се промени. Важното засега е да се прекрачи прага! Сега вече разбрахте ли?

— Да.

Една силно вайкаща се жена мина покрай нас. Левин извади от куфарчето си черни рогови очила и се загледа след нея.

— Сигурно не е приятно да се виси тук.

Повдигнах рамене.

— Можеше да е и по-лошо.

— По-лошо ли? Защо?

— Много по-лошо. Можеше човек да виси тук с рак на стомаха. Или Елис Айлънд да се намира в Германия, на пода пред вас да намушкват баща ви и да изтръгват от него самопризнания.

Левин ме погледна стреснато, после каза:

— Имате страховити фантазии.

Поклатих глава.

— Не, само преживяванията ми са страховити — отвърнах.

Адвокатът извади от джоба си голяма пъстра носна кърпа и се изсекна като в тромпет. После внимателно сгъна кърпичката и я прибра отново.

— На колко години сте?

— На трийсет и две.

— Откога бягате?

— Почти от пет години.

Не беше вярно. Бяха повече, но Лудвиг Зомер, чийто паспорт носех, бягаше от 1939.

— Евреин ли сте?

Кимнах.

— Не приличате на евреин — поясни Левин.

— Възможно е. Но смятате ли, че Хитлер, Гьобелс, Химлер и Хес изглеждат като арийци?

Левин отново избухна в кикот.

— Не, наистина. Но няма значение. И защо ли бихте се представяли за евреин, ако не сте? Особено в днешни дни. Не е ли така?

— Може би.

— Били ли сте в немски концентрационен лагер?

— Да, четири месеца — отвърнах с нежелание.

— Имате ли документи за това? — попита Левин с алчен поглед.

— Там няма документи. Пуснаха ме, а после избягах.

— Жалко, сега можехме да ги използваме.

Погледнах го. Разбирах го, но ми беше противно да правя сделки с това. Беше прекалено отвратително. Толкова отвратително, че самият аз полагах усилия да го изтласкам от съзнанието си. Не да го забравя, а само да го залича до момента, в който ще мога да го използвам. Не в Елис Айлънд, а в Германия.

Левин отвори куфарчето си и извади оттам няколко страници.

— Нося и това, което господин Хирш събра от хора, които ви познават. Всичко е вече нотариално заверено. От моя съдружник Уотсън, в знак на вежливост. Искате ли да ги видите?

Поклатих глава. Знаех за тези информации още от Париж. Роберт Хирш беше майстор на тези неща. Сега не исках да ги гледам. При цялото щастие на днешния ден ми се стори подходящо да оставя нещо и на късмета. Всеки емигрант би ме разбрал. Който винаги залага на шанс сто към едно, би искал веднъж да даде възможност и на щастието. Би било излишно да се опитвам да обясня това на Левин.

Адвокатът доволен прибра документите обратно.

— А сега да намерим някой, който да гарантира за времето на престоя ви в Америка. Познавате ли някого тук?

— Не.

— Но Роберт Хирш може би познава.

— Не знам.

— Ще намери някого — каза Левин с особена увереност. — Много го бива за такива неща. Къде ще живеете в Ню Йорк? Господин Хирш предлага хотел „Рауш“. Той самият преди е живял там.

Замълчах за миг, после казах:

— Господин Левин, наистина ли с това искате да кажете, че ще изляза оттук?

— Защо не? Нали за това съм дошъл.

— Вярвате ли го наистина?

— Разбира се. А вие?

За момент притворих очи, а после казах:

— Да, и аз вярвам.

— Точно така! „Никога не губете надежда“ е стар американски принцип! Разбирате ли?

Кимнах. Нямах желание да обяснявам на това невинно отроче на закона колко пагубна може да се окаже надеждата. Тя може да изсмуче съпротивителните сили на слабото сърце, както пропуснатите удари намаляват резервите на губещия боксьор. Бях срещал повече хора, които загиват от излъгани надежди, отколкото от всеобхватното отчаяние, което кара всичко да се концентрира единствено в едно простичко оцеляване и за това не остава място за нищо друго.

Левин затвори куфарчето си.

— Ще депозирам тези неща при инспекторите. След няколко дни ще дойда отново. Горе главата! Ще се справим! — Той задуши наоколо. — Как само мирише тук! Като в недезинфекцирана болница.

— Мирише на мизерия, власт и отчаяние — отвърнах аз.

Левин свали очилата и си разтърка очите.

— Отчаянието, и то ли мирише? — попита иронично той.

— Вие сте щастливец, щом не го знаете — отвърнах аз.

— Е, доста задълбочено разглеждате понятието щастие.

Не му отговорих; нямаше смисъл да му обяснявам, че никога не можем да разгледаме нещо достатъчно задълбочено и че в това се крие тайната на оцеляването. Левин ми подаде голямата си кокалеста ръка. Искаше ми се да го попитам колко ще струва всичко това, но си замълчах. Човек можеше да попита прекалено много и с това да разруши всичко. Хирш беше изпратил Левин и това ми стигаше.

Станах и се загледах след адвоката. Още не можех да повярвам на уверенията му, че всичко ще се оправи. Имах доста опит в тази насока и често съм бил лъган. Въпреки това усетих, че в мен се надига възбудата, която ставаше все по-силна и неудържима. Не беше само мисълта, че Роберт Хирш е жив и е в Ню Йорк; имаше и още нещо, нещо, срещу което преди няколко минути се бях опълчил и го бях отпратил с арогантността на нещастието си: една отчаяна надежда. Изведнъж се бе появила безмълвна, объркана, непонятна, дива надежда, една анонимна надежда, почти без цел, свързана само с някаква мъглива свобода, но каква? Къде? Защо? Това не знаех. То бе надежда без име, която избуяваше в мен и казваше „аз“ с една така примитивна жажда за живот, като че нямаше вече нищо общо с мен. Къде се бе изгубило моето отчаяние? Моето недоверие? Моето изкуствено и с много труд създадено превъзходство? Вече нищо не знаех.

Обърнах се и видях пред себе си жената, която преди малко плачеше. На ръцете си държеше рижаво хлапе с банан в ръка.

— Какво ви сториха? — попитах аз.

— Не искаха да пуснат детето ми.

— А защо?

— Казаха, че било… — поколеба се. — Казаха, че е умствено изостанало — обясни набързо. — Но то сега ще си почине след всичко, което преживяхме. Та то не е идиот! Просто е недоразвито! Ще навакса! Просто трябва да му дадат време. Не е душевно болно! Но онези вътре не вярват.

— Вътре имаше ли лекар?

— Не знам.

— Трябва да изискате лекар. Специалист. Той ще ви помогне.

— Как да изискам специалист? — промърмори жената. — Та аз съм бедна.

— Можете да го направите. Имате право.

Момчето внимателно събра обелката от банана, който беше взело и го пъхна в джоба на панталоните си.

— Толкова е прибран! — прошепна майката. — Нали виждате колко е подреден. Може ли такова дете да е лудо?

Погледнах детето. Като че ли не чуваше майка си. Долната му устна висеше, а то се драпаше за светлите коси. Слънцето светеше през очите му, като че ли бяха стъклени.

— Но защо не искат да го пуснат? Та то е още по-бедно от останалите.

За това нямаше отговор.

— Много хора пускат — казах най-сетне. — Почти всички, всеки ден пускат по някого. Просто трябва да имате малко търпение. — Презирах се, когато казвах тези неща. Усетих, че искам да се скрия от тези очи, чиято мъка бликаше към мен, като че наистина можех да дам съвет. Но не можех. Объркан бръкнах в джоба си, извадих няколко монети и ги пъхнах в ръчичката на момчето. — Вземи, купи си нещо с тях!

Това бе старо емигрантско поверие и да се опиташ да подкупиш съдбата е един глупав жест. Веднага се засрамих. Човечност за няколко гроша срещу моята свобода. Какво още? Да не би заедно с надеждата да се появи и нейната корумпирана сестра близначка — боязънта — или нейното още по-омърсено чедо — малодушието?

Тази нощ спах зле. Дълго стоях на прозорците, зад които бляскаво мигаше северното сияние на Ню Йорк и мислех за разбития си живот. Призори един мъж получи пристъп на слабост. Около леглото му се суетяха сенки. Някой потърси нитроглицерин. Старецът бе изгубил кутийката си.

— Не бива да се разболява — шепнеха близките му. — В противен случай всичко е загубено. Утре трябва да е отново на крак. — Те не откриха кутийката, но един меланхоличен турчин с дълги мустаци им услужи. На сутринта старият човек отново успя да се добере до залата.

Глава втора

След три дни адвокатът дойде отново.

— Изглеждате ужасно — каза той с прегракнал глас. — Какво ви се е случило?

— Надеждата — отвърнах му иронично. — Тя съсипва човека по-бързо от нещастието. Би трябвало да го знаете, господин Левин.

— Вие и вашите емигрантски вицове! Наистина нямате никаква причина да се чувствате угнетен. Имам новини за вас.

— Какви новини? — попитах предпазливо. Все още се опасявах, че са разкрили нещо за паспорта ми.

Левин показа всичките си огромни зъби. „Доста често се смее“, помислих си. Прекалено често за адвокат.

— Намерихме кой да гарантира за вас! — поясни той. — Някой, който да удостовери, че няма да сте в тежест на държавата. Спонсор! Е, какво ще кажете?

— Хирш ли? — попитах невярващ.

Левин поклати плешивата си глава.

— Хирш отдавна не разполага със средства за това. Познавате ли банкера Таненбаум?

Мълчах, не знаех какво мога да призная.

— Може би — отвърнах.

— Може би? Какво означава „може би“? Вие и вашите увъртания! Трябва да го познавате, та нали той гарантира за вас!

Ненадейно ято чайки прелетя плътно пред прозорците над разбушувалото се море. Не познавах никакъв банкер Таненбаум. Не познавах никого в Ню Йорк, освен Роберт Хирш. Явно той е уредил нещо. Точно игричките му във Франция като испански консул.

— Може и да го познавам — казах. — По време на бягство човек се среща с толкова много хора… Често забравя дори и имената им.

Левин ме изгледа скептично.

— Дори и Таненбаум?

Засмях се.

— Дори и Таненбаум, защо не? Точно Таненбаум! Кой в днешни дни би искал да напомня на немско коледно дърво?

Левин сбръчка гърбавия си нос.

— Няма значение дали го познавате, или не. Важното е да гарантира за вас. А той ще го направи.

Отвори куфарчето си. Оттам изпаднаха няколко вестника. Подаде ми ги.

— Сутрешните вестници. Четохте ли ги вече?

— Не.

— Какво, още не сте ги чел? Тук няма ли вестници?

— Напротив. Но днес не съм чел вестници.

— Странно! Човек би помислил, че точно вие ще се биете за тях всеки ден. Не го ли правят всички?

— Вероятно.

— Ами вие?

— Аз не. А пък и не знам добре английски.

Левин поклати глава.

— Странна птица сте вие.

— Възможно е — отвърнах.

Отказах се да дам на този дилетант директния отговор, че не искам да чета информации за военните действия, докато съм заключен тук. За мен беше много по-важно да запазя малкото останали ми сили от разтърсващото въздействие на безсмислени емоции. Ако бях му казал, че вместо това нощем чета антология на немската лирика, която пренесох със себе си през Виа Долороса, щеше да се откаже да ме представлява, като душевно болен.

— Благодаря ви — казах му и поех вестниците.

Левин продължи да ровичка в куфарчето си.

— Ето и двестате долара, които ми даде господин Хирш за вас — поясни той. — Аванс за моя хонорар. — Извади четирите банкноти, разпери ги като карти и после те отново изчезнаха.

Погледнах след тях и попитах:

— Господин Хирш ви ги даде само като аванс от хонорара ви?

— Не точно това, но вие ми ги давате, нали? — Левин отново се засмя, този път се смееше не само със зъби и бръчки, но и с ушите си. Те се мърдаха като на слон. — Нали не искате да работя за вас безплатно? — попита меко той.

— Не, но нали казахте, че сто и петдесетте долара, които имам, не стигат, за да остана в Америка?

— Не и когато имате спонсор! Таненбаум промени всичко!

Левин буквално сияеше. Сияеше така, че вече очаквах да посегне и на моите сто и петдесет долара. Бях решен да ги браня със зъби и нокти, докато успея да получа в ръцете си паспорта и входната си виза. Но Левин като че ли усети нещо.

— Сега отивам с документите при инспекторите. След няколко дни ще намине съдружникът ми Уотсън и ще уреди останалото.

— Уотсън ли? — запитах.

— Уотсън — отвърна той.

— Защо пък Уотсън? — запитах недоверчиво.

За мое учудване Левин се смути.

— Фамилията Уотсън е от поколения американска. Праамериканска — обясни той. — Дошли са тук с Мейфлауър, а това в Америка означава благороднически произход. Безобиден предразсъдък, който трябва да се използва. Особено във вашия случай. Разбирате ли?

— Разбирам — казах учудено. Явно Уотсън не беше евреин. Значи и тук беше така.

— Той ще придаде на всичко това нужния вид — продължи с достойнство Левин. — Ще подготви почвата за бъдещите молби. — Той стана и ми подаде кокалестата си ръка. — Всичко хубаво! Скоро ще бъдете в Ню Йорк!

Не отговорих. Нищо в него не ми харесваше. Бях суеверен като всеки, който живее от случайността и затова приех сигурността, с която той предрече бъдещето, за лошо предзнаменование. Това той направи още първия ден, когато ме попита къде ще живея в Ню Йорк. Емигрантите не правеха такива неща, смятаха, че това носи нещастие. Много често ми се беше случвало обратното. А този Таненбаум, що за странна история? Още не вярвах напълно. И парите на Роберт Хирш си присвои това адвокатче! Сигурно Хирш не го е мислел така! Двеста долара са цяло състояние! Трябваха ми две години, за да събера своите сто и петдесет. Може би следващия път Левин и тях ще поиска! Единственото, което ме крепеше бе, че Роберт Хирш е изпратил тази многозъба хиена.

За Хирш нямаше невъзможни неща. Един ден, малко след подписването на примирие във Франция, се появи в Прованс, в ролята на испански вицеконсул. Отнякъде беше намерил дипломатическия паспорт на някой си Раул Тегнер и се представяше за него с неподозирана дързост. Никой не беше сигурен дали паспортът е редовен или не. Смятаха, че се е сдобил с него чрез френската съпротива. Самият Хирш не казваше нищо, но всеки знаеше, че през стремглавия си като комета житейски път е работил и за френското нелегално движение. Във всеки случай разполагаше с кола с испански номер, както и с отличителния знак на дипломатическото тяло, беше облечен в елегантен костюм, и във времето, когато бензинът беше с цената на злато, за него винаги имаше достатъчно. Всичко това можеше да се получи единствено чрез нелегалните. Той им караше оръжие, позиви и малки двустишни памфлети. Това беше времето, когато немците нарушиха договорите за частична окупация и нахлуха в свободната част на Франция, за да търсят емигранти. Хирш се опита да спаси когото можа. Колата, паспортът и хладнокръвието му помагаха. Уж представител на друг диктатор, приятелски настроен към Германия, той успяваше безцеремонно да използва това, когато го проверяваха. Отменяше патрули, осланяше се на дипломатическия си имунитет и веднага заплашваше с Франко и отношенията му с Хитлер. Немските патрули обикновено предпочитаха да го пуснат да си върви, отколкото да изпаднат в затруднено положение. С вроденото си робско чувство те бяха респектирани от титлата и паспорта, а тренираността им да се подчиняват вървеше успоредно със страха от отговорност, особено при низшите чинове. Но дори и хора от СС се чувстваха несигурни, щом Хирш им креснеше. Той разчиташе и на страха, който създава всяка диктатура в собствените си редици, защото тя разглежда правото субективно, а едновременно с това е опасно и за своите привърженици, ако не са постоянно информирани за постоянно променящите се разпоредби. Той използваше страха и бруталността, които са логичен резултат от всяко господство в полза на мизерстващите.

За няколко месеца той се превърна в легенда сред емигрантите. На някои спаси живота с фалшиви паспорти, които беше получил отнякъде и попълнил сам. Така хората успяха да избягат от преследващите ги гестаповци през Пиринеите. Някои бяха скрити в манастири в провинцията, докато се удадеше да ги прехвърлят. Двама успя да избави от ареста и да ги пусне на свобода. Той превозваше цели топове нелегална литература почти на показ с колата си. Тогава и мен измъкна, заедно с двамата политемигранти от лагера, но вече с униформа на СС офицер. Всеки очакваше самотният поход на този човек да свърши единствено със смърт. Изведнъж спряхме да чуваме за него. Говореше се, че бил разстрелян от Гестапо. Както винаги се появиха и хора, които били видели как го арестуват.

След освобождаването ми от емигрантския лагер го срещах често, няколко вечери прекарахме заедно чак до сутринта. Хирш беше бесен от факта, че немците са хванали толкова евреи, а те, толкова хиляди, се оставят без съпротива да бъдат тъпкани като говеда в камионите, които ги водят към лагерите на смъртта. Той не разбираше защо те почти никога не правеха опит да се надигнат на бунт и да се отбраняват, а просто гинеха, без дори и частица от съзнанието им да се възпротиви срещу това да бъдат изтребени, или да поискат да вземат със себе си в смъртта поне един от убийците си. И двамата знаехме, че това не може да се обясни с повърхностни понятия като страх, последна отчаяна надежда или малодушие, или може би точно обратното, изглежда много повече смелост се съдържаше в това, да приемеш мълчаливо смъртта, отколкото да се биеш, имитирайки до последен дъх тевтонско отмъщение. Въпреки това Хирш беше вън от себе си за това отчаяние — старо повече от две хиляди години от времето на Макавеите. Затова той мразеше собствения си народ, но и го разбираше с болезнена любов. Неговата лична война срещу господството нямаше само човешки измерения, това беше и бунт срещу самия себе си.

Взех вестниците, които ми остави Левин. Разбирах много малко английски и едва четях. На кораба един сириец ми зае английска граматика на френски език и ми преподаваше, макар и за кратко време. След като го пуснаха, той ми подари книгата и аз продължих да я използвам. Произношението, доколкото беше възможно, учех с портативен грамофон, който беше донесен в Елис Айлънд от едно полско семейство. Имаше около дузина плочи, които представляваха курс по английски. Сутрин грамофонът се сваляше от спалните в някоя от залите, цялото семейство се събираше около него и учеше английски. Те следваха упорито и с благоговение ленивия и наситен глас на разказвача, който бавно очертаваше ежедневието на едно измислено английско семейство Браун, което имаше къща, градина и синове и дъщери, които ходеха на училище и решаваха задачи, а пък господин Браун си имаше колело, с което ходеше на работа, госпожа Браун поливаше цветята, приготвяше храната, носеше престилка и беше чернокоса. Отчаяните емигранти страстно съпреживяваха безметежния им живот ден след ден, устните им се отваряха в ритъма на говорителя като в ням филм, а около тях се присламчваха и други, клякаха до тях, искаха и те да се възползват. Понякога при здрач изглеждаха като стари шарани в блато, които бавно изплуваха на повърхността, отваряха усти и очакваха храната.

Естествено имаше и хора, които говореха добре английски. Навремето бащите им предвидливо ги бяха записали в реални гимназии, а не да ги учат на гръцки и латински. Изведнъж те се превърнаха в търсени учители и от време на време повтаряха с останалите, които седяха над вестниците и четяха буква по буква съобщенията за масовото изтребление. Това им служеше да се учат да броят: десет хиляди убити, двайсет хиляди ранени, петдесет хиляди изчезнали, сто хиляди в плен. Така световното страдание, макар и за миг, се превръщаше просто в урок по английски, в който учениците се опитваха да изговорят правилно първия звук на думата „хиляда“. Най-амбициозните не се уморяваха да повтарят този труден звук, който не се срещаше в немския език и по изговарянето му веднага можеше да се познае чужденеца. „Т“ като „таузънд“. Петдесет хиляди убити в Берлин, в Хамбург, докато в един момент осъзнае прочетеното, пребледнее, запъне се и ужасено промърмори: „Хамбург? Но там живее майка ми!“

Не ми беше ясно какъв акцент усвоявах в Елис Айлънд; но вече не можех да приемам информацията за военните действия като буквар по английски. Предпочитах да се занимавам с идиотизма на граматиката и да научавам как Карл носел зелен каскет, сестра му била дванайсетгодишна и обичала да яде сладкиши, а баба му още карала зимни кънки. Тези дълбокомислени заключения, плод на изкуфелите мозъци на школски даскали, поне създаваха банална идилия сред кръвожадните четива от вестниците.

И без това беше неловко да гледам бегълците, които се срамуваха от родния си език — те предпочитаха възможно по-бързо да започнат да разговарят помежду си на непохватния си разпокъсан английски не само за да се учат, а и за да се освободят и от последното нещо, което бяха донесли със себе си тук с езика на масовите убийци. Два дни преди освобождаването ми изчезна стихосбирката ми с немски стихове. Бях я оставил в залата, а я намерих в тоалетната разкъсана и омърсена. Реших, че така трябва, тази вълшебна лирика тук представляваше отвратително жлъчна ирония към всичко, което тези хора бяха изстрадали от същата тази Германия.

Уотсън — партньорът на Левин — наистина се появи след няколко дни. Той беше помпозен мъж с едро месесто лице и бели мустаци. Както и предполагах, не беше евреин и не бе нито любопитен, нито интелигентен като Левин. Не говореше нито немски, нито френски, но използваше широки жестове и имаше една спокойна, глуповата усмивка. Разбрахме се, доколкото можахме. Той не попита нищо, само ми направи властен жест да изчакам, докато се запътваше към бюрото на инспекторите.

Изведнъж в женското отделение настъпи паника, която трудно можеше да бъде овладяна. Дойде охраната. Жените образуваха кръг около една друга жена, която лежеше на земята и стенеше.

— Какво става? — попитах един старец, който се бе забързал натам. — Още един нервен пристъп ли?

Човекът поклати глава.

— Изглежда, че жената там ражда.

— Какво? Дете? Тук?

— Така изглежда. Чудно ми е какво ще кажат инспекторите. — Мъжът се засмя с нерадостен смях.

— Преждевременно раждане! — поясни жена с червена копринена блуза. — Един месец по-рано. Нищо чудно, при това напрежение!

— Роди ли се вече? — попитах.

Жената ме погледна с иронично превъзходство.

— Разбира се, че не! Това са първите болки. Може да продължи с часове.

— Детето американче ли ще бъде, след като се роди тук? — попита старецът.

— Ами как иначе? — отвърна жената с червената блуза.

— Имам предвид тук, в Елис Айлънд. Та това тук е изолатор, а не истинската Америка. Истинската Америка е отвъд!

— И това тук е Америка! — разпалено обясни жената. — Нали охраната е американска, и инспекторите!

— Какво щастие би било това за майката! — каза старецът. — Вече би имала американски роднина: детето! По-лесно ще я пуснат. — Човекът се огледа вяло и се замисли.

— Ако не е американец, това ще е първият гражданин на света! — казах аз.

— Вторият — отвърна мъжът. — Първият видях през 1937-а на един мост между Австрия и Чехословакия. Немските емигранти бяха прокудени от полицията на двете държави и стояха на моста. Не можеха да избягат нито наляво, нито надясно. От двете страни на моста имаше полиция. Така преживяха три дни. Тогава една жена роди.

— Какво стана с него? — попита заинтригувана жената с червената блуза.

— Умря преди между двете страни да избухне война заради него — отвърна мъжът. — Това беше през по-човешките години, преди анексирането към Германия — опита се да се извини той. — По-късно и майката, и детето щяха просто да бъдат изтребени като мокри котета.

Видях, че Уотсън излиза от бюрото. В светлия си кариран костюм той се беше изпъчил като исполин над свитите в редици до изхода емигранти. Бързо се запътих към него. Изведнъж сърцето ми заби силно. Уотсън размаха паспорта ми.

— Имахте късмет — поясни той. — Явно някаква жена ражда и това напълно обърка инспекторите. Ето ви визата.

Взех паспорта си. Ръцете ми трепереха.

— За колко време? — попитах.

Уотсън се усмихна.

— Искаха да ви дадат само четири седмици транзитна виза, но сега имате два месеца туристическа. Трябва да сте благодарен на тази жена, че получи болки. Мисля, че искаха да се освободят от вас и от мен възможно по-бързо. Вече извикаха моторна лодка за жената. Ще бъде закарана в болница. Можем да тръгнем с тях. Е, как ви се струва? — Уотсън ме удари силно по рамото.

— Вече свободен ли съм?

— Разбира се! За следващите два месеца. После ще предприемем нещо друго.

— Два месеца! — възкликнах. — Та това е цяла вечност!

Уотсън поклати лъвската си грива.

— Не е вечност! Два месеца! Най-добре скоро да започнем да обмисляме следващите си ходове.

— Щом отида отвъд! Не сега! — казах.

— Добре! Но не чакайте прекалено дълго! Има някои разходи, които трябва да уредим за транспорт, за виза и някои други неща. Общо петдесет долара. Най-добре да уредим нещата веднага. Остатъка от нашия хонорар ще заплатите, щом се уредите.

— Колко остават още?

— Сто долара. Много евтино. Ние не сме чудовища.

Не отговорих. Просто исках възможно по-бързо да се махна от тази зала. Вън от Елис Айлънд! Опасявах се, че вратата на инспекторския офис може да се отвори в последния момент, за да ме върнат обратно. Бързо грабнах тънкия си портфейл и извадих петдесет долара. Сега вече имах деветдесет и девет; а освен това дължах още сто долара.

„Може би ще затъна в робство при тези адвокати само от лихвите“, помислих си за миг. Но сега това ми беше безразлично; всичко беше изместено от вълната на тръпнещо, неистово нетърпение!

— Можем ли вече да тръгваме? — попитах.

Жената с червената блуза се засмя.

— Може да трае часове, докато се появи детето! Часове! Но онези вътре не знаят това. Тези инспектори! Уж всичко знаят, но не и това. Аз ще гледам да не го научат. Всяко малко зверче, което излезе оттук, е надежда за останалите. Не е ли така?

— Така е — отвърнах. Видях как двама подкрепят жената, която щеше да ражда. — Можем ли да тръгнем с тях? — попитах Уотсън.

Той кимна. Жената с червената блуза ми разтърси ръката. Старецът също се приближи и ме поздрави.

Излязохме навън. На изхода се наложи отново да покажа паспорта си. Полицаят бързо ми го върна обратно. Той също каза:

— Късмет! — и ми подаде ръката си. За пръв път в живота ми полицай ми стискаше ръката и ми желаеше късмет. Това по особен начин оказа влияние върху мен; и едва сега повярвах, че наистина съм свободен.

Наблъскахме се в моторната лодка, която приличаше на баркас. Бременната жена лежеше между двамата пазачи отзад в лодката, Уотсън, аз и още няколко освободени седяхме отпред. Стенанията на жената бяха заглушени от шума на мотора и от сирените на другите кораби около нас. Вятър и слънце хвърляха неспокойни отражения от всички страни на лодката, така че изглеждаше като че плува между небето и водата. Не се оглеждах. Стисках паспорта си и чантата близо до мен. Небостъргачите на Манхатън израстваха като великани в ослепителното небе.

Пътуването продължи само няколко минути. Щом акостирахме, един от освободените избухна в бурен плач. Това беше мъж с тънки крака и старомодна зелена велурена шапка. Мустаците му потръпнаха, той падна на колене и направи безцелен жест с ръце. Изглеждаше трогателен и малко смешен на светлината на силното сутрешно слънце. Жена му — съсухрена, матова като орех дребна старица — ядосана го задърпа да се изправи.

— Ще си изцапаш костюма! Само той ти е!

— Ние сме в Америка! — прошепна той.

— Да, в Америка сме — отвърна тя с писклив глас. — Но къде са Йозеф и Самуел? Къде са? Къде е Мириам? — повтори тя. — Къде са другите? Хайде, стани и си пази костюма! — Тя ни огледа един по един с празни неподвижни очи. — Ние сме в Америка! А къде са останалите? Къде са децата ни?

— Какво приказва? — попита Уотсън.

— Радва се, че е в Америка.

— Вярвам й. Това тук е Обетованата земя. И вие се радвате, нали?

— Много! Благодаря за съдействието.

Огледах се. На улицата сякаш се разиграваше батална сцена между автомобилите. Никога не бях виждал толкова много наведнъж. От началото на войната в Европа колите силно намаляха: почти нямаше бензин.

— Къде са войниците? — попитах.

— Войници ли? Защо?

— Нали и Америка воюва?

Уотсън се усмихна широко.

— Войната е в Европа — поясни той добронамерено. — Не тук. В Америка няма война. Тук цари мир.

За момент бях забравил. Врагът беше на другия край на света. Тук не трябваше да се защитават граници. Тук не се стреляше. Тук нямаше руини. Нито бомби. Нито разрушение.

— Мир — казах замислено.

— Различно е от Европа, нали? — попита гордо Уотсън.

Кимнах.

— Съвсем различно.

Той посочи една странична улица.

— Там има стоянка за таксита. А отсреща спира омнибусът. Нали не искате да ходите пеша?

— Напротив! Иска ми се да повървя. Достатъчно дълго бях затворен.

— Така ли! Е, както желаете. Всъщност не бихте могли да се загубите в Ню Йорк. Всички улици са номерирани. Доста практично.

Вървях из града като петгодишно момче — дотам се простираха познанията ми по английски. Вървях през блестящия дъжд от шумове, думи, автомобили, смях, викове и възбуждащото движение на живота, който още не ме засягаше, но като буря сляпо проникваше в сетивата ми. Разбирах единствено шума, но не и смисъла, както разбирах светлината, но изобщо не знаех, как се е появила, а камо ли и защо. Вървях през града, в който всеки изглеждаше като непознат Прометей, който правеше познати жестове, но по непознат начин и към тях използваше думи, с които не знаех какво да правя… Всичко можеше да означава различни варианти, които не разбирах, защото не владеех езика. Беше доста по-различно, отколкото в страните от Европа, където нещата бяха еднозначни и ми бяха ясни. Тук ми се струваше, като че ли вървя по огромна кръгла сцена, покрай която минаваха пешеходци, келнери, шофьори и продавачи, и разиграваха помежду си един непонятен спектакъл, а аз си стоях в средата, като същевременно обаче бях изключен от играта, защото не знаех какво да правя. Разбрах, че това е един незабравим миг, който никога няма да се повтори. Още утре ще принадлежа към тях, още днес, щом стигна до хотела, битката ще започне отново — с лукавство, подправеност, пазарлъци и цял куп полулъжи, които са част от ежедневието ми — но днес, в този миг, градът ми показа лицето си — диво, шумно, чуждо и безучастно, без все още да ме е приел, за това пък ясно, обективно, мощно и същевременно проникващо като филигран, блестяща властна дарохранителница.

Струваше ми се, че времето за миг затаи дъх в една непозната цезура, в която всичко беше възможно, всяко решение изведнъж ставаше изпълнимо, всичко изглеждаше безтегловно и неориентирано, като че ли бе предоставено на всеки сам да реши, дали да се провали или не.

Вървях бавно през шумния град, хем го виждах, хем не. Толкова дълго се бях занимавал с примитивни размисли, като при това се чувствах съвсем удовлетворен, че едновременно с игнорирането на останалия свят намирах и закрила за себе си. Това беше безскрупулен устрем за оцеляване, като паниката на потъващ кораб, с една-единствена цел: да не се умира. Но сега, в този забележителен момент, чувствах, че мога да започна живота отново, отново да се изявя според възможностите си, сякаш за мен отново ще има бъдеще, независимо колко дълго е отредено да продължи то, но и че заедно с бъдещето ще възкръсне отново миналото, с мириса си на кръв и гробове. Смътно усещах, че това беше едно минало, което много лесно можеше да ме убие, но сега не исках и да зная за това, не и в този час с отразяващи стъкла на витрините и дивия мирис на свобода, на чуждата тълпа хора и обедната буря, анонимния шум, жаждата и приказната светлина — в този час, в който се промъквах като нелегален пришълец между два свята, към които в този миг изобщо не принадлежах — нито към един от двата — като че ли участвах във филм, пуснат с грешния звук, от който бликаше повече от изненадващо вълшебство от светлини, цветове, неразбиране и детската сигурност в заблудата на неразбирането. Струваше ми се, че това беше самият живот, който искаше да се разчупи, след като дълго време е бил капсулован от твърдата като черупка на орех нужда, да се превърне във вик и въпрос, поглед и познание, далеч от лепкавото тресавище на спомените, в една плаха, още непонятна надежда.

„Възможно ли бе това?“, помислих си и вперих поглед в един огромен магазин, пълен с блестящи хромирани игрални автомати, които звъняха и светеха с пъстри светлини. Истина ли беше? Не беше ли всичко изсъхнало и измряло, можеше ли оцеляването да се превърне в продължение на живота, в самия живот? Възможно ли бе още веднъж да започнеш да го тълкуваш, също като езика, който срещах — непознат и изпълнен с възможности? Можеше ли това да е истина, без да се превърне в предателство и повторно убийство на мъртвите, които не искат да бъдат забравени?

Продължих нататък, следвах улици с номера, без имена, които ставаха все по-тесни и мръсни, докато най-сетне открих малко отдалечената къща с името хотел „Рауш“ (опиянение). Вратата беше украсена с фалшиви лайсни от изкуствен мрамор, една от които беше отчупена. Влязох вътре и спрях на вратата. След силната светлина отвън не можех да видя нищо друго, освен нещо като тезгях, няколко червени плюшени мебели и люлеещ се стол, от който се надигна мъж с вид на мечка.

— Вие сте Лудвиг Зомер, нали? — попита мечката на френски.

— Да — отвърнах изненадан. — Откъде знаете за мен?

— Роберт Хирш ни предупреди, че трябва да пристигнете тези дни. Името ми е Владимир Мойков. Тук съм управител, келнер и момче за всичко.

— Добре, че знаете френски, иначе щях да съм ням като риба.

Мойков ми стисна ръката.

— Казват, че рибите много обичат да си говорят под водата.

— Немец ли сте?

— Не, аз съм руина от много революции. Сега съм американец, но съм бил и чех, и руснак, и поляк, и австриец, в зависимост от това кой бе окупирал селото, в което живееше майка ми. Та даже и немец по време на окупацията съм бил. Изглеждате ми жаден. Ще пийнете ли една водка?

Поколебах се за миг, като си помислих за стопилите се пари.

— Колко струва една стая при вас?

— Най-евтината е два долара на нощ. Но е само малка кутийка. — Мойков се отправи към таблото с ключове. — Без никакви луксове. Банята е на същия коридор.

— Ще я наема. А за немец по-евтино ли е?

— Петдесет долара, четирийсет и пет при предварително плащане.

— Добре.

Мойков се усмихна като прастар павиан.

— Водката е за поливане на договора. Хотелът черпи. Всъщност сам си я правя. Добра е.

— В Швейцария си я правехме, като разреждахме едно към едно и заливахме бучка захар с пъпки от касис — отвърнах. — Аптекарят ни доставяше алкохола. Така водката излизаше много по-евтина от най-долнопробната ракия. Щастливи времена бяха в зимата на 42-ра.

— В затвора?

— В затвора на Белинцона. За жалост само една седмица и за незаконно преминаване на границата.

— Пъпки от касис — каза заинтригуван Мойков. — Идеята е добра! Но откъде да взема касис в Ню Йорк?

— И без това почти не се усеща — отвърнах му. — Идеята беше на един белогвардеец. Водката е добра.

— Радвам се. Играете ли шах?

— Затворнически шах. Не майсторски. Шах на беглеца, за да си мисли за нещо друго.

Мойков кимна и каза:

— Има и езиков шах. Тук доста се играе. Шахът концентрира толкова абстрактно, че можеш да тренираш английската граматика. Сега ще ви покажа стаята ви.

Стаята беше малка, нямаше много светлина и гледаше към задния двор. Платих четирийсет и пет долара и оставих куфара си. Стаята имаше матово като чугун осветление на тавана и малка зелена настолна лампа. Пробвах я; можеше да се оставя да свети и през нощта. Това ме успокои. Откакто излязох от музея в Брюксел, не обичах да спя на абсолютна тъмнина. После преброих парите си. Не знаех колко време можеше да живее човек с четирийсет и девет долара в Ню Йорк, но това не ме притесняваше. Често съм имал и по-малко от това. Докато човек е жив, нищо не е напълно загубено, ми каза умиращият Зомер, чийто паспорт носех със себе си, и странно, колко грешно и вярно едновременно може да бъде това.

— Това е писмо от Роберт Хирш — каза Мойков, след като слязох отново долу. — Не знаеше точно кога ще дойдете. Най-добре отидете привечер. През деня той работи, както почти всеки тук.

„Работа — помислих си. — Законно! Какво щастие! Ако можеше да има и това!“ Познавах само нелегална черна работа, в постоянен страх от полицията.

Глава трета

Още около обяд се запътих натам. Не ми се чакаше толкова дълго. Видях малко магазинче и две витрини, на които бяха изложени радиоприемници, електрически ютии, сешоари, миксери и електрически тенджери; навсякъде блестеше от хромиран метал, но вратата беше затворена. Почаках малко, после ми хрумна, че Роберт Хирш може би е отишъл на обяд. Малко разочарован се обърнах и си тръгнах. Внезапно самият аз почувствах остър глад. Безпомощно се огледах. Исках да хапна, но да не дам прекалено много пари. На другия ъгъл забелязах магазин, подобен на аптека. На витрината имаше уреди за промивки, шишенца с тоалетна вода и реклами на аспирин. Но през отворената врата видях нещо като бар, пред който бяха насядали хора и се хранеха. Влязох.

— Какво да бъде? — попита ме нетърпеливо зад тезгяха едно момче, облечено в бяло.

В момента не знаех какво да отговоря. За пръв път щях да поръчвам нещо в Америка. Посочих чинията на човека до себе си.

— Хамбургер ли? — излая момчето.

— Хамбургер — отвърнах учудено. Никога не можех да си представя, че първата ми английска дума ще бъде на немски.

Хамбургерът беше сочен и вкусен. С него изядох и две хлебчета. Момчето отново излая нещо. Не разбрах стакатото му, но видях, че съседът ми ядеше сладолед. Отново посочих чинията му. От години не бях ял сладолед. Момчето не се задоволи с това. Посочи ми менюто с дълъг списък, който висеше под него и започна да лае по-силно.

Съседът ме погледна. Беше плешив и с мустаци като на морж.

— Какъв да бъде? — попита ме той бавно, като дете.

— Обичайното — опитах се да се измъкна.

Моржът се засмя.

— Предлагат се четирийсет и два различни вида сладолед — обясни ми той.

— Какво?

Мъжът посочи таблото.

— Изберете си.

Разгадах думата „фъстъци“. В Париж пътуващите търговци на килими предлагат фъстъчени ядки по масите на кафетата. Но в сладолед, това ми беше непознато.

— С фъстъци и с кокос — казах аз.

Платих и бавно излязох навън. За пръв път ядях в аптека. На излизане минах покрай гишетата за рецепти и лекарства. Тук човек можеше да си купи и гумени ръкавици, книги и златни рибки. „Каква страна само“, помислих си, щом излязох на улицата. Четирийсет и два вида сладолед; война е, а навън не можеш да срещнеш и един войник.

Запътих се обратно към хотел „Рауш“. Отдалеч разпознах изтърканата мраморна фасада и сред всичко чуждо наоколо тя ми се стори нещо като сигурно убежище. Владимир Мойков не се виждаше. Вътре нямаше никого. Хотелът беше като замрял. Минах през малка зала с плюшени мебели и няколко помръкнали палми в бурета. И тук нямаше никого. Взех си ключа, качих се в стаята си и легнах, както си бях с дрехите, за да подремна малко. Щом се събудих, за миг не можах да осъзная къде съм. Сънувах и сънят ми беше тежък и отвратителен. Стаята беше изпълнена с бледорозов, витаеш във въздуха здрач. Станах и погледнах през прозореца. Долу негри изкарваха кофите за боклук. Един капак се изплъзна и с трясък падна на циментовия под. И сега си спомням съня си. Вярвах, че всичко това няма да ме последва през океана.

Слязох във фоайето. Сега вече Мойков беше дошъл; седеше на масата с една много фина старица и ми махна. Погледнах часовника си. Беше време да тръгна към Роберт Хирш. Бях спал повече, отколкото ми се струваше.

Цял куп хора се тълпяха пред магазина на Роберт Хирш. Помислих си за нещастен случай или полиция; това беше първото нещо, което му хрумваше на човек. Бързо си проправих път сред тълпата, после дочух един много силен глас. Сега видях три високоговорителя на прозореца, а вратата към магазина бе широко отворена. Гласът идваше от високоговорителя. Магазинът беше тъмен и пуст.

Изведнъж мярнах Хирш. Той беше навън сред слушателите. Веднага познах малката му глава и рижавата коса. Не се беше променил.

— Роберт — прошепнах тихо, плътно зад него срещу трикратно по-мощния глас от високоговорителите. Не ме чу. — Роберт! — извиках. — Роберт!

Той рязко се обърна. Лицето му се промени.

— Лудвиг! Ти? Кога пристигна?

— Тази сутрин. Вече идвах веднъж, но нямаше никой.

Стиснахме си ръцете.

— Добре е, че си тук — каза той. — Страшно се радвам, Лудвиг! Мислех те за умрял.

— И аз мислех същото за теб, Роберт. В Марсилия навсякъде разправяха… Някои хора даже твърдяха, че видели как те разстрелват.

Хирш се засмя.

— Емигрантски приказки! Освен това човек живее толкова по-дълго, колкото по-често го смятат за умрял. Добре е, че си тук, Лудвиг. — Той посочи трите фунии на високоговорителите на прозореца. — Рузвелт! — каза. — Твоят спасител говори. Нека го чуем!

Кимнах. Властният енергичен глас така и така заглушаваше всяка емоция. А и не бяхме свикнали; по Пътя на страданието толкова често се губехме от погледа си, а после се намирахме или пък не, така че бяхме станали делови и мълчаливи, като че ли това беше ежедневие. Хората умираха, бяха залавяни или пък някога отново се появяваха. Бяхме живи и това ни стигаше. „Стигаше ни в Европа“, помислих си. Но тук беше по-различно. Бях възбуден, а освен всичко останало и не разбирах нито дума от онова, което казваше президентът.

Забелязах, че и Хирш не слушаше внимателно. Той наблюдаваше хората пред витрините. Повечето стояха безучастни и слушаха; някои правеха забележки. Една дебела жена с руси коси, свити на огромен кок, се смееше презрително, гримасничеше и сочеше главата си, после заклати едрите си бедра и си тръгна.

— They should kill that bastard! (Трябваше да убият онова копеле!) — измърмори един мъж до мен, облечен в карирано спортно яке.

— Какво значи „кил“? — попитах Хирш.

— Убивам — отвърна той усмихнат. — Изтребвам. Би трябвало да го знаеш.

В този момент замлъкнаха всички високоговорители.

— Затова ли си пуснал всички тези апарати? — попитах го. — Като принудително възпитание в толерантност?

Той кимна.

— Това е моя стара слабост, Лудвиг. Още не мога да се отърва от нея. Безнадеждно е! Навсякъде!

Хората бързо се разотидоха. Остана само мъжът със спортното яке.

— На какъв език говорите? Немски? — изръмжа той.

— Френски — отвърна Хирш. — Езикът на вашите съюзници!

— Хубави съюзници! Заради тях водим тази война. За всичко е виновен Рузвелт!

И мъжът изчезна.

— Все едно и също — каза Хирш. — Омразата към чуждия е най-верният знак на примитивността. — После ме погледна. — Отслабнал си, Лудвиг. И си остарял. Мислех те за умрял! Странно, как хората си мислят едно и също, щом като дълго време не чуят нищо за другия. Всъщност не сме толкова престарели!

Засмях се.

— Това се дължи на проклетия живот, Роберт. — Хирш беше горе-долу на моята възраст, трийсет и двегодишен, но изглеждаше по-млад. Беше и по-слаб и дребен от мен. — И аз бях сигурен, че си мъртъв.

— Самият аз пуснах тази мълва, за да мога да се измъкна по-лесно — отвърна той. — Крайно време беше!

Влязохме в магазина. Сега радиото бълваше блудкава реклама за някакво гробище. „Суха, песъчлива почва“, бе всичко, което разбрах.

— Приказна перспектива! — Хирш намали звука и извади от хладилника чаши, лед и бутилка. — Последният ми абсент — обясни той. — Това е денят, в който трябва да го наченем.

— Абсент ли? — попитах. — Истински?

— Е, не е истински. Заместител, както всичко останало. Но още от Париж. Перно. Наздраве, Лудвиг! За това, че сме още живи!

— Наздраве, Роберт! — Мразех перно, имаше вкус на сладник и анасон. — Къде последно беше във Франция? — запитах.

— Два месеца бях в скривалището на един манастир в Прованс. Монасите бяха трогателни. Искаха да направят от мен добър католик, но не бяха достатъчно настоятелни. Освен мен там се криеха и двама обстреляни английски пилоти. От предпазливост и тримата носехме монашески одежди. Използвах времето да опресня английския си. Оттам е и оксфордският ми акцент. Пилотите бяха възпитавани там. Успя ли Левин да ти вземе всичките пари?

— Не. Но всичко, което ми беше изпратил.

— Добре! Нарочно го пратих по него. — Хирш се засмя. — А ето и онова, което задържах. Иначе и него щеше да ти вземе. — Той извади две петдесетдоларови банкноти и ми ги пъхна в джоба.

— Нищо не ми трябва. Имам повече от когато и да било в Европа! Остави ме да опитам първо да се преборя сам!

— Глупости, Лудвиг! Знам точно с какво разполагаш. Освен това тук един долар струва два пъти по-малко, отколкото в Европа, затова да си беден в Америка е два пъти по-трудно, отколкото на друго място. Чувал ли си нещо за Йозеф Рихтер? Беше в Марсилия, когато аз отидох в Испания.

Кимнах.

— Хванаха и него. Пред американското консулство. Нямаше достатъчно време, за да се скрие вътре. Знаеш как беше там.

— Да — отвърна той. — Знам го.

Районите около чуждите консулства бяха предпочитаните площи за ловуване от Гестапо и жандармерията във Франция. Повечето емигранти се опитваха да получат изходни визи. Докато бяха в сградите, на неутрална територия, те бяха на сигурно място, но щом излезеха, често бяха задържани.

— Ами Вернер, какво се случи с него? — попита Хирш.

— Пребиха го в Гестапо, а после го изселиха.

Не попитах Роберт Хирш, как се е измъкнал той самият. И той не ме попита. Това беше навик отпреди — онова, което човек не знаеше, не можеше и да издаде, а никой не беше сигурен дали ще издържи на модерните средства за изтезание.

— Що за народ! — каза изведнъж Роберт. — Да бъде проклет този народ, който по такъв начин преследва бегълците си! А ние сме част от него!

Той се загледа пред себе си. Помълчахме малко, после го попитах:

— Роберт, кой е Таненбаум?

Той се откъсна от мислите си и отвърна:

— Таненбаум е еврейски банкер. От години живее тук. Богат е и много добронамерен, ако някой го подтикне.

— Добре де. А кой го подтикна да ме подкрепи? Ти ли, Роберт? Отново принудително възпитание в човечност?

— Не, Лудвиг. Не бях аз, а най-нежната емигрантска душа. Джеси Щайн.

— Джеси? И тя ли е тук? Кой я прекара тук?

Хирш се засмя.

— Тя сама, Лудвиг, даже съвсем сама. И то съвсем удобно, да не кажа луксозно. Тя дойде в Америка, както някога Волберг в Испания. Тук ще срещнеш доста познати. Дори и в хотел „Рауш“. Не всички са убити или пленени.

Преди две години Волберг бе „окупирал“ френско-испанската граница. Не можеше да получи нито изходна виза от Франция, нито входна за Испания. И докато останалите емигранти се катереха по обиколни кози пътечки през Пиринеите, за да минат границата, тъй като не можел да се катери и в момент на пълно отчаяние, Волберг наел един прастар ролс-ройс, който имал бензин само за трийсетина километра и отпрашил по главния път за Испания. Собственикът на ролса пътувал като шофьор. Той беше предоставил на Волберг най-хубавия си костюм, заедно с ордените си от войната, които оня бе закачил гордо и показно. Сметката му излязла вярна. Никой от митничарите не попитал мнимия собственик на ролса за виза. За сметка на това всички наобиколили мотора, а Волберг започнал неохотно да им обяснява.

— И Джеси Щайн ли дойде с ролс-ройс в Ню Йорк? — попитах аз.

— Не, Лудвиг. Но с последния рейс на „Кралица Ана“ преди войната. Когато пристигна, визата й бе валидна само още два дни. После я продължи за шест месеца. А после я продължава всеки шест месеца.

Изведнъж останах без дъх и се опулих срещу него.

— Възможно ли е това, Роберт? Може ли да се продължи визата? Дори и туристическата?

— Само туристическата. За останалите не е нужно. Те са истински входни визи, така наречените квоти; първата стъпка към приемането на гражданство след пет години. Може да се преподписва през следващите десет или двайсет години. С виза от квотата можеш дори и да работиш, докато с туристическата не. За колко време е твоята?

— Осем седмици. Наистина ли смяташ, че би могла да се продължи?

— Защо не? Левин и Уотсън са много оправни.

Облегнах се на стола си. Изведнъж се отпуснах. За пръв път от толкова години. Хирш ме погледна. Засмя се.

— Тази вечер ще празнуваме встъпването в гражданската фаза на емигрантския ти живот — каза той. — Да отидем да похапнем. Времето на Виа Долороса отмина, Лудвиг!

— Но само до утре — отвърнах му. — Когато отново тръгна на лов за работа, отново ще наруша законите. Как изглеждат затворите в Ню Йорк?

— Демократични. Някои имат и радио. Ако нямаш, ще ти донеса.

— В Америка има ли също лагери за интерниране?

— Да, но и малка разлика — те са за подозрителни нацисти.

— Какъв обрат само! — Станах. — Къде ще хапнем? В някоя американска аптека ли? Днес обядвах в подобна. Чудесно. Презервативи и четирийсет и два различни вида сладолед.

Хирш се засмя.

— Не, ще отидем на друго място.

Той заключи вратата на магазина.

— Този магазин твой ли е? — попитах го.

Той поклати глава.

— Тук съм само един дребен безобиден продавач — каза много огорчено. — Досаден продавач от сутрин до вечер. Кой би си го помислил?

Не отвърнах. Щях да съм щастлив ако можех и аз да бъда продавач. Излязохме на улицата. Залезът висеше между къщите като че ли бе омагьосан и не на място. На ясното небе забучаха два самолета. Никой не го беше грижа; никой не хукна във входа на най-близката къща, никой не залегна на земята. Двойната редица от улични фенери светна. По къщите се покатериха неоновите реклами и проблясваха като цветни маймунки. В Европа по това време всичко би било тъмно като в мина.

— Като че ли тук няма война — казах.

— Не — отвърна Хирш — Тук няма война. Без руини, без опасности, без бомби, нали това имаш предвид? — Той се засмя. — Без опасности, но за сметка на това с цялото отчаяние на бездейното очакване.

Погледнах го. Лицето му отново беше затворено и не издаваше нищо.

— Мисля, че така бих издържал доста повече — отвърнах.

Завихме по една улица, където светваха и гаснеха червените, жълти и зелени лампи на светофарите.

— Ще отидем в рибен ресторант — каза Хирш. — Помниш ли кога за последен път ядохме заедно риба във Франция?

Засмях се.

— Помня съвсем точно. Беше в Марсилия, в „Брасери Басо“ на старото пристанище. Аз си поръчах печен шаран в шафран, а ти салата със скариди. Ти ме беше поканил. Това бе последният ни обед заедно. За жалост не успяхме да го довършим, защото видяхме, че в ресторанта има полиция и се изнизахме бързо.

Хирш кимна.

— Този път ще си хапнем всичко докрай, Лудвиг. Вече не стои въпросът на живот и смърт.

— И слава Богу!

Застанахме пред един ярко осветен ресторант. В две големи витрини бяха изложени риби и морски животни върху големи маси със ситно начупен лед. Рибите представляваха дълъг сребрист ред с ококорени очи; скаридите имаха розов оттенък и бяха вече сварени, но морските раци изглеждаха като праисторически рицари, обвити в черен метал. Те бяха още живи. В началото това не се забелязваше; после се виждаха пипалата, а после и очите, подобни на копчета отпред и се движеха. Поглеждаха към някого, движеха се и се втренчваха в него. Големите ножици се мърдаха съвсем мудно. Между ставите им бяха поставени дървени пръчки, за да не могат да се ампутират взаимно.

— Какъв живот само! — казах. — Поставени върху леда, завързани, даже не могат и да се отбраняват! Като емигранти без паспорт!

— Ще ти поръчам най-големия.

Отклоних предложението му.

— Не днес, Роберт. Не ми се иска да убивам още от първия си ден тук. Нека оставим тези нещастни морски раци живи! Дори и тяхното окаяно съществувание може би е живот и те ще искат да го защитят. Ще си поръчам скариди. Те поне вече са сварени. А ти?

— Един морски рак! Искам да го освободя от страданието!

— Два различни житейски възгледа — казах. — Твоят е по-практичен, а моят е по-хипокритски.

— Това скоро ще се промени.

Влязохме в ресторанта. Обля ни топла вълна. Миришеше опияняващо на риба. Почти всички маси бяха заети. Келнери се суетяха нагоре-надолу с големи подноси, от които се подаваха щипките на огромни скариди, като кокали при голям канибалски празник. На една маса седяха двама полицаи, с подпрени на масата ръце и с рачешки щипки като устни хармоники, стиснати между пръстите им. Без да искам замрях и с очи потърсих втори изход. Роберт Хирш ме побутна.

— Няма от кого вече да бягаш, Лудвиг — каза той през смях. — Но за да бъдеш легален е необходима смелост, може би даже по-голяма, отколкото при бягство!

Седях в червената плюшена стая, която в хотел „Рауш“ наричаха салон, и изучавах английската граматика. Беше вече късно, но не исках още да си лягам. Мойков бърбореше нещо в приемната до мен. След малко чух как някой влезе през вратата и като че ли накуцваше. Това бе особено куцукане, нещо като синкопно заекване и ми напомни за един човек, когото познавах в Европа. Смътно можех да видя мъжа в сумрака.

— Лахман — казах напосоки. Мъжът се спря. — Лахман — повторих аз и щракнах лампиона. От тавана от един полилей с три лампи в нов стил светна жълто, матово и безутешно.

Мъжът примигваше срещу мен.

— Господи, Лудвиг! — каза той. — Откога си тук?

— От три дни. Веднага те познах по походката.

— По проклетото ми куцукане, нали?

— Не, по валсовата ти стъпка, Курт.

— Как дойде тук? С виза от Рузвелт ли? Да не си сред онези ценни европейски интелигенти, които трябва да бъдат спасени?

Поклатих глава.

— Никой от нас не е в този списък. Ние, сиромасите, не сме толкова прочути.

— Особено аз — каза Лахман.

Влезе Мойков.

— Познавате ли се?

— Да — отвърнах. — Отдавна, от много затвори.

Мойков отново загаси полилея и домъкна едно шише.

— Повод да пийнем по една водка — каза той. — Празниците трябва да се приемат така, както се появяват. Водката е за сметка на хотела. Тук сме много гостоприемни.

— Аз не пия — отвърна Лахман.

— Правилно! — Мойков сипа само на мен. — Едно от предимствата на емиграцията е, че много често се празнува всяка нова среща — обясни той. — Това създава илюзията за дълъг живот.

Не му отговорихме нито аз, нито Лахман. Мойков произхождаше от друго поколение, от онова, което избяга от Русия през 1917-та. Нещото, което още пареше в нас, за него отдавна се бе превърнало в спокойна легенда.

— Наздраве, Мойков — казах аз най-сетне. — Защо не сме се родили йоги? Или пък в Швейцария?

Лахман се засмя сухо.

— На мен би ми стигало да не се бях раждал евреин в Германия.

— Вие сте предшественици на гражданите на света. Поне се дръжте като пионери! Някога ще ви издигнат паметници.

Той се запъти към гишето на регистрацията, за да вземе някакъв ключ.

— Шегаджия! — каза Лахман след него. — Вършиш ли нещо за него?

— Какво?

— Водка, хероин, залози и тем подобни?

— Това ли прави?

— Така говорят.

— Затова ли си тук? — попитах го.

— Не. Но и аз преди живеех тук. Като почти всеки, който пристигне. — Лахман ми намигна съучастнически и седна до мен. — Хлътнал съм по една жена, която живее тук. Представи си само, пуерториканка, на четирийсет и пет, с един куц крак от автомобилно произшествие. Има връзка с един мексикански сутеньор. Той ще ми я даде за пет долара. Имам и повече, но тя не иска. Жената е куца. Какво нещастие! Тя му е вярна. Пребива я за това, но не може да я накара да му изневери. Вярва, че господ гледа от някое облаче. Но нощем, казах й, господ е късоглед. И пак нищо. Но взима пари, обещава ми и ги дава на сутеньора. Не спазва обещанието си и се смее. После отново обещава. И аз се побърквам. Безутешен съм!

Лахман страдаше от комплекс заради куция си крак. Говореше се, че преди е бил голям Казанова в Берлин. Някакъв щурмовак от СС, който бил чул за това, го завлякъл в кръчмата на СС и искал да го кастрира, но полицията му попречила. Било още 1933-та. Лахман се отървал само с избити зъби, белези по пениса и счупен на четири места крак, който бил лошо лекуван, защото болниците вече отказвали да лекуват евреи. Оттогава накуцва и предпочита жени, които също имат някакъв физически недъг. За него всяка беше добра, стига да има здрав дебел задник. Твърдеше, че в Руан е виждал жена с три гърди. Тя била любовта на живота му. Полицията го била залавяла на два пъти там и изселвала в Швейцария. Но той бил неуморим и се върнал за трети път — така, както нощното пауново око винаги се връща при своята женска в клетката, преминавайки много километри. Тогава го тикнали четири седмици в затвора на Руан и отново го изселили. Единственото, което му попречило да се върне, въпреки всичко, били немците, които междувременно превзели Франция. Така Хитлер, без да знае, спасил живота на евреина Лахман.

— Все си си същият, Курт — засмях се аз.

— Човек никога не се променя — отвърна унило Лахман. — Заклева се хиляди пъти, щом е повален, но едва поел дъх и отново забравя. — Той изпръхтя. — Всъщност дали това е героизъм или идиотизъм?

— Героично — казах. — В нашето положение човек не бива да се кичи с най-добрите прилагателни и определения.

Лахман избърса потта от челото си. В главата приличаше на тюлен.

— И ти си си останал същият! — Въздъхна и извади едно пакетче, увито в копринена хартия. — Молитвена броеница — обясни той. — С това търгувам. Реликви и амулети; икони, статуи и осветени свещи. Добре съм поставен в католическите среди. — Повдигна високо броеницата и добави: — Чисто сребро и слонова кост. Осветена от папата. Мислиш ли, че това ще я умилостиви?

— От кой папа?

Видях объркването му.

— Как от кой? От Пий! Пий Дванайсети!

— Бенедикт Четиринайсети е по-подходящ. Първо е умрял, а това увеличава стойността като при пощенските марки. Второ, не е бил фашист.

— Ти и твоите тъпи вицове! Бях забравил това! Последния път в Париж…

— Стига! — спрях го аз. — Никакви спомени!

— От мен да мине. — Лахман се поколеба за миг, после надделя желанието му да сподели. Той разви копринената хартия. — Парче от маслиновото дърво в Гетсиманската градина в Ерусалим! Оригинал с печат и писмено потвърждение! Ако това не я разнежи, какво друго? — Той ме гледаше умолително.

Аз го зяпах възхитен.

— Какво ти носи това? — попитах. — Търговията и тези неща…

Изведнъж той стана недоверчив.

— Достатъчно, за да не мизерствам. Защо питаш? Да не искаш да ми ставаш конкурент?

— Просто любопитство, Курт. Нищо повече.

Той погледна часовника си.

— Трябва да я взема в единайсет часа. Стискай ми палци! — Стана, оправи вратовръзката си и закуцука по стълбите. После се върна още веднъж. — Какво да правя! — оплака се той. — Аз просто съм страстен мъж! Какво наказание! От това ще умра. Но какво друго му остава на човек?

Затворих граматиката и се облегнах назад. От мястото си можех да наблюдавам част от улицата. Вратата стоеше отворена, беше горещо и светлината от един уличен фенер падаше през вратата чак до гишето на рецепцията; там се губеше в тъмнината на стълбите. В отсрещното огледало се виждаше бледосиво, което безуспешно искаше да се превърне в сребро. Гледах безучастно натам. На отразената светлина червените плюшени фотьойли изглеждаха почти виолетови, а петната по тях за миг заприличаха на засъхнала кръв. Къде бях виждал това? Кръв, засъхнала, и малка стая, зад чиито прозорци властно светеше залезът, който правеше всичко останало в стаята да изглежда безцветно, едно отражение от безплътно сиво, черно и това тъмночервено и виолетово. Изкривени, кървави тела на земята, едно лице пред прозореца, което изведнъж се обърна и беше обляно от едната страна от косо падащото слънце, докато другата остана в сянка. Висок носов тембър, който каза с досада:

— Продължавайте! Заемете се със следващия!

Станах бързо и светнах отново полилея. После се огледах. Слабата светлина разпръскваше жълтеникавосив дъжд над столовете и плюшения диван в цвят на бургундско. Това не беше кръв. Погледнах в огледалото — то хвърляше смътна и изопачена картина на гишето на рецепцията, но нищо повече.

— Не — казах силно. — Не! Не и тук!

Запътих се към вратата. Мойков стоеше на гишето и погледна нагоре към мен.

— Искате ли да изиграем партия шах?

Поклатих глава.

— По-късно. Сега бих искал да се поразтъпча. Да погледам магазините и светлините на Ню Йорк. В Европа по това време е тъмно като в рог.

Мойков ме погледна колебливо. После изви голямата си глава.

— Да не се опитате да заговорите някоя жена — предупреди ме той. — Може да извика полиция. Ню Йорк не е Париж. Обикновено европейците не го знаят.

Останах като гръмнат.

— Да не би в Ню Йорк да няма проститутки?

Бръчките му станаха още по-дълбоки.

— Не и по улиците. Полицията ги разгонва.

— Ами в бордеите?

— И оттам ги разгонват.

— Но как тогава се размножават американците?

— В гражданския брачен съюз под закрилата на всевластни женски сдружения.

Бях учуден. Явно в Америка гонеха проститутките, както в Европа емигрантите.

— Ще го имам предвид — отвърнах. — И без това не знам добре английски, че да мога да заговоря някоя жена.

Излязох на улицата, която се разстилаше пред мен светла и стерилна. По това време проститутките във Франция тракаха с токчетата си по улиците или стояха под приглушената синя светлина на някой прожектор на противовъздушните сили. Това беше здрав народ, който не се страхуваше дори и от Гестапо. Те бяха и мимолетните дружки на емигрантите, които не можеха да понасят дори и самите себе си, но имаха малко пари за един час повърхностна тайна нежност. Гледах витрините на деликатесните магазини, пращящи от шунка, салами, ананас и сирена. „Всичко е отминало, помислих си, вие, нощни спътнички от Париж! Явно ме очаква само онанизъм и монашеско съществувание!“

Застанах пред един магазин, на който имаше табелка от картон: топла пастрами. Това беше магазин за деликатеси. Вратата бе отворена, въпреки че беше късно посред нощ. В Ню Йорк явно нямаше полицейски час.

— Една порция топла пастрами — казах аз.

— Он рай? — Продавачът посочи ръжения хляб.

Кимнах.

— С една краставичка — посочих киселите краставички.

Продавачът ми подаде чинията. Седнах на един висок стол на бара и започнах да се храня. Не знаех какво значи пастрами. Това беше затоплено месо от консерва и беше много вкусно. Тези дни всичко ми се струваше много вкусно. Вечно бях гладен и можех да ям постоянно. Храната в Елис Айлънд беше странна на вкус; говореше се, че вътре слагат сода, за да потиска нагона.

Освен мен на бара седеше хубаво момиче. Седеше толкова тихо, сякаш лицето й беше от мрамор, косата й бе лакирана като на египетски сфинкс; беше силно гримирана. В Париж човек би я взел за проститутка, само те се мацаха така.

Помислих си за Хирш. Бях при него следобед.

— Трябва ти жена — ми каза той. — И то скоро! Доста време си бил сам. Най-добре си потърси някоя емигрантка. Тя ще те разбере, пък и ще можете да разговаряте. На немски или пък на френски. А може би дори и на английски. Самотата е горда и ужасна болест. Доста сме страдали от нея.

— Защо не американка?

— Засега по-добре не. Може би след години. Не си прибавяй излишни комплекси, имаш си достатъчно.

Поръчах си и шоколадов сладолед. Двама хомосексуалисти влязоха с пудели с цвят на шампанско и си купиха цигари и сладкиш „Сара Ли“. „Смешна работа“, помислих си аз. Всички очакват да се нахвърля върху жените, а аз нямам никакво желание. Необичайните светлини на улицата ме възбуждат много повече.

Бавно се запътих обратно към хотела.

— Нищо ли не намерихте? — попита Мойков.

— Не съм и търсил.

— Още по-добре. Тогава да изиграем една спокойна партия шах. Или сте уморен?

Поклатих глава.

— Свободният човек не се уморява така лесно.

— Или пък напротив — възрази Мойков. — Като пристигнат, емигрантите обикновено се скапват и спят дни наред. Изтощение от дългоочакваната свобода, според мен. Вие как мислите?

— Не. Или поне аз не усещам нищо подобно.

— Значи ще се появи по-късно. Във всички случаи се появява.

— Добре.

Мойков взе фигурите за шах.

— Лахман тръгна ли си вече? — попитах аз.

— Още не. Горе е при своята възлюбена.

— Мислите ли, че днес ще му провърви?

— Защо му трябва? Ще го заведе заедно с мексиканеца на вечеря, а накрая той ще плати всичко. Винаги ли е бил такъв?

— Самият той твърди, че не е. Според него е получил комплекса, когато започнал да куца.

Мойков кимна.

— Може би — каза той. — Всъщност това няма значение. Знаете ли колко неща стават безразлични на човека, щом като остарее?

— А вие откога сте тук?

— От двайсет години.

Видях как една сянка премина през вратата. Беше млада жена, леко наведена напред, с дребно лице. Беше бледа, имаше светлосиви очи и рижи коси, които изглеждаха като боядисани.

— Мария! — каза изненадан Мойков и се надигна. — Кога се върнахте?

— Вчера.

Аз също станах. Мойков целуна момичето по бузите. Беше малко по-млада от мен. Носеше тясноскроен костюм и говореше припряно. Гласът й беше груб и доста силен, като че ли скърцаше. Тя не ми обърна внимание.

— Една водка? — запита Мойков. — Или едно уиски?

— Водка, но само един пръст! Трябва да продължа да снимам.

— Толкова късно?

— Фотографът е свободен само късно вечер. Рокли и шапки. Малки шапчици, миниатюрни.

Видях, че самата тя носеше шапка; по-скоро малко кепе, едно мъничко нищо, кацнало накриво в косата й.

Мойков отиде да вземе бутилката.

— Вие не сте американец, нали? — запита момичето. — Мойков говореше на френски.

— Не съм. Немец съм.

— Мразя немците — каза тя.

— И аз — отвърнах.

Тя ме погледна озадачено.

— Нямах предвид това! — опита се да обясни тя бързо. — Нищо лично!

— Аз също! — отвърнах.

— Трябва да ме разберете, война е.

— Да — отвърнах равнодушно. — Война е, и аз го знам.

Не ми се случваше за пръв път да бъда хулен заради националността си. Доста често го бях преживявал във Франция. Войните бяха велики епохи за простите поколения.

Мойков дойде с шишето и три чашки.

— За мен не — казах му.

— Обидихте ли се? — попита момичето.

— Не. Просто не ми се пие. Надявам се това да не ви пречи.

Мойков се усмихна.

— Наздраве, Мария — каза той и вдигна чашата си.

— Божи дар — обясни момичето и изпразни нейната с отсечено движение.

Мойков вдигна шишето.

— Още по една? Чашките са много малки.

— Мерси, Владимир. Достатъчно е. Трябва да тръгвам. Оревоар! — Тя протегна ръка и към мен. — Оревоар, господине!

Имаше неочаквано силна ръка.

— Оревоар, мадам!

Мойков, който беше излязъл с нея навън, се върна.

— Ядоса ли те?

— Не. Аз я предизвиках. Бих могъл да й кажа, че имам австрийски паспорт.

— Не си прави изводи от това. Тя не го мисли. Просто говори по-бързо, отколкото мисли. Това ядосва почти всеки.

— Така ли? — казах ядосан. — Не е достатъчно красива за това!

Мойков ми намигна.

— Днес не й върви, но ще ви хареса, щом я опознаете по-добре.

— Италианка ли е?

— Така смятам. Казва се Мария Фиола. Някаква смесица, като всеки тук; майката, доколкото ми е известно, е испанска или руска еврейка. Работи като фотомодел. Преди живееше тук.

— Както и Лахман — казах аз.

— Както Лахман, както Хирш, както Льовенщайн, и много други — отвърна Мойков. — Това е евтин международен къмпинг. Едно стъпало по-високо от националните гета, което приютява пришълците в началото.

— Гето? Има ли такова нещо тук?

— Така го наричат. Много от емигрантите предпочитат да живеят сред своите. По-късно от това се появяват и рояци деца.

— Гето? Има ли и немско гето?

— Естествено. Йорктаун. Кварталът на Осемдесет и шеста улица и кафенето Хилденбург.

— Какво? Хилденбург? По време на войната?

Мойков кимна.

— Немците в чужбина са по-лоши и от нацистите.

— Ами емигрантите?

— Някои също живеят там.

Чуха се стъпки по стълбите надолу. Познах куцането на Лахман. После дочух много напевен дълбок женски глас. Сигурно беше пуерториканката. Вървеше пред него и не се интересуваше дали я следва. Нямах впечатление да куца. Тя разговаряше единствено с мексиканеца до себе си.

— Бедничкият Лахман — казах, след като групичката изчезна.

— Беден ли? — възрази Мойков. — Защо? Иска да притежава онова, което няма.

— Това остава завинаги, нали?

— Човек е беден само тогава, когато не иска нищо повече. Сега искате ли чашата водка, която преди малко пренебрегнахте?

Кимнах. Мойков ми наля. Намирах, че е много щедър с водката си. Имаше и странен начин на пиене. Малката чашка напълно изчезваше в огромната му лапа. Не я изливаше рязко, а бавно я изсипваше в устата си така, че чашата не се виждаше и после внимателно я поставяше обратно на масата. Затваряше очи. После отново ги отваряше и за миг изглеждаха без клепачи като престарял папагал.

— Какво ще кажете сега за партия шах? — попита той.

— Добре — отвърнах аз.

Мойков нареди фигурите.

— Приятното при шаха е, че е абсолютно неутрален — обясни той. — Никъде няма скрит някакъв си дяволски морал.

Глава четвърта

През следващата седмица съотношението на двойствената ми възраст в Ню Йорк рязко се промени. При първата си разходка из града моите познания по английски бяха като на пет-шестгодишно момче, но само след седмица минах на нивото на осемгодишните. Всяка сутрин седях по няколко часа с граматиката в червения плюш на хотела, а следобед използвах всяка възможност за откъслечен разговор, която ми се предлагаше. Знаех, че трябва да мога горе-долу да се разбирам с хората, преди да ми свършат парите, за да успея да заработвам нещо. Това беше състезание с ограниченото време. Така че след френския, немски, полски и еврейски акцент, накрая, когато бях вече напълно сигурен, че съм открил в една от камериерките чиста проба американски, се сблъсках и с бруклинския.

— Трябваше да свалиш някоя учителка — каза Мойков, когото вече си говорехме на „ти“.

— От Бруклин?

— Не, от Бостън. Говори се, че там бил най-чистият английски в Америка. Тук, в хотела, акцентите се прескачат като тифусни бактерии. Явно имаш добър слух само за екстремното; но не и за нормалното. Може би малко емоции ще ти помогнат.

— Владимир, и без това се променям доста бързо — му отвърнах. — С всеки изминал ден английското ми его пораства с една година. За мое съжаление заедно с това и американският свят губи от магията си. Колкото повече разбирам, толкова повече тайни ми се откриват. Неразбираемата екзотика в закусвалнята постепенно се превръща в банална продажба на наденички. Още няколко седмици и двете ми „аз“ ще се изравнят. Може би тогава ще дойде отрезвяването. Ню Йорк ще престане да бъде за мен Пекин, Богсос, Атлантис или Атина, а ще си бъде просто Ню Йорк, а аз ще трябва да отида в Харлем или китайския квартал, за да се насладя на южното море. Остави ми време! Както и акцентите ми. Не бих искал толкова бързо да изгубя и второто си детство!

Скоро познавах антикварните магазини на Второ и Трето авеню. Лудвиг Зомер, чийто паспорт носех, беше търговец на антики. Бях се школувал при него. Той разбираше много.

В тази част на Ню Йорк имаше много магазини. Най-много ми харесваха късно следобед. Тогава слънцето стоеше косо от другата страна на улицата и като че ли проектираше призми от светъл прах във витрините на магазините, като магьосник, който минава през стъкло като през спокойна вода. Тогава старите огледала от стените започваха, като под тайнствена команда, неочаквано да се разбуждат и да изпълват всяка изминала секунда пространството със сребро. Онова, което до преди малко бяха позацапани площи, сега се превръщаше в прозорец към безкрая и хвърляше на отсрещната страна към пъстрите сенки и картини. Сякаш с магическа пръчка точно в определения час оживяваха прашните сбирки от вехтории и джунджурии. Времето някак унило се бе притаило в тях, те бяха изрязани тихи частици от шумната улица, която с грохот преминаваше покрай тях, без обаче да ги докосне. Бяха угаснали като малки стари огнища, вече не грееха, но продължаваха да създават илюзията на предходна топлина. Бяха мъртви по някакъв безболезнен, но не тъжен начин, така както се забравя изостаналото; това не е трагедия, а просто един спомен, който вече не е така болезнен, а може би никога и не е бил. Като странни риби с телескопски очи, зад стъклата на витрините мудно се движеха собствениците, често поглеждаха през големите си като лупи диоптри, като шарани сред китайските одежди на мандарини сред гоблените или клечаха над тибетски лачени демони, четяха детективски романи или вестници.

Всичко това се променяше, щом през късния следобед косата слънчева светлина повдигнеше магията с цвят на мед от дясната страна на улицата, докато прозорците на отсрещната страна вече са оплетени в тъмната паяжина на мрака. Това беше един миг, в който меката светлина придаваше на магазините лъжовното чувство, че са живи, отразено съществуване на скритата светлина, а в момента, в който изографисаният часовник над един оптичен магазин само за секунда оживява, магическото време сякаш съвпада с реалното.

Вратата на антикварния магазин, пред който стоях, неочаквано се отвори. Дребен суховат мъж с орлов нос и панталони на пепит безшумно излезе навън… Явно ме беше наблюдавал от доста време.

— Красива вечер, нали? — каза той. Кимнах. Той ме огледа отстрани. — Харесва ли ви нещо от витрината?

Показах му китайска бронзова ваза, която беше поставена на фалшива венецианска конзола.

— Какво е това?

— Бронзова ваза от Китай. Евтина е. Влезте вътре и я огледайте.

Последвах го. Мъжът извади вазата от витрината.

— Откога е?

— Не е много старинна. — Той ме погледна изпитателно. — Това е копие от стар модел. Смятам, че е от времето на Минг.

— Колко може да струва такова нещо?

Той незаинтересовано погледна през витрината към улицата. На табелката отзад успях да разчета „Александър Силвър и Ко.“

— Можете да я получите срещу петдесет долара, заедно с подложка от тиково дърво с дърворезба — каза Александър Силвър.

Повдигнах бронза нагоре. Беше приятен на пипане. Контурите бяха малко остри, но не изглеждаха нови; патината не беше полирана и затова имаше нефритения отблясък на големите музейни експонати. Затворих очи и започнах да опипвам вазата бавно и продължително. Нямаше инкрустация от малахит. Често бях правил това в Брюксел; музеят притежаваше доста богата сбирка от бронз на Шу. Сред тях имаше и подобни на тези, за които също първоначално се прие, че са копия от времето на Танг или Минг. Това беше напълно разбираемо. Китайците започнали да фалшифицират бронза на Шу и Шанг, още от епохата Хан, около раждането на Христа, после ги заравяли, за да добият по-скоро истинска патина. Зомер ми беше показвал нещо, останалото научих в Брюксел.

Силвър ме наблюдаваше.

— Напълно ли сте сигурен, че това е копие от Минг? — попитах го аз.

— Бих могъл и да отрека — отвърна ми той. — Но това е честна сделка. Виждам, че разбирате от тези неща. — Повдигна единият си крак върху нисък холандски стол. Тогава видях, че към пепитения си панталон носеше лилави чорапи и лачени обувки. Краката му бяха много малки. — Купих го като копие от осемнайсети век. Мисля, че не е оттогава, но не е и по-старо от шестнайсети век, след новата ера имам предвид, разбира се — добави той.

Поставих вазата обратно върху имитацията на венецианска конзола, на която си стоеше преди. Беше много евтина и бих я купил, но не знаех на кого бих могъл да я продам, та така за кратко време да добавя малко към дребните си спестявания. Но първо трябваше да бъда напълно сигурен, преди да предприема тази стъпка.

— Мога ли да я взема за един ден? — попитах го.

— Може да стане вечно ваша срещу петдесет долара.

— Само за проба и за един ден!

— Драги ми господине — отвърна Александър Силвър, — та аз изобщо не ви познавам. Последният път дадох на една дама, която предизвикваше особено доверие, две много красиви фигурки от майсенски порцелан. От осемнайсети век. Също пробно.

— И какво се случи? Изчезна завинаги ли?

— Върна се. Със счупения порцелан. Пътувала в един претъпкан омнибус, когато един мъж с куфарче за инструменти ги бутнал от ръцете й. Ридаеше, сякаш бе изгубила детето си. Но какво можехме да направим? Нямаше пари. Искала просто да ядоса приятелките си от бридж клуба. Трябваше да го мина като загуба.

— Бронзът не е така чуплив. Особено след като е копие.

Силвър ме изгледа строго.

— Ще ви кажа и от къде я купих. Един музей в провинцията я изписа. Като копие. По-искрен от това не бих могъл да бъда.

Не отговорих. Силвър поклати глава.

— Добре, явно сте доста твърдоглав и това ми допада — каза той. — Нека ви направя друго предложение. Платете петдесетте долара и можете да вземете вазата. Можете да ми я върнете след една седмица и ще ви върна парите. Или пък да я задържите. Какво ще кажете?

Премислих набързо. Не знаех дали мога да се доверя на собствената си преценка. При китайския бронз това не беше лесна работа. Не знаех и дали мога да вярвам на обещанието на Силвър. Но трябваше да рискувам, защото най-неочаквано имах някаква възможност. Не можех да започна работа като мияч на чинии — за това ми беше необходимо разрешително за работа, с каквото не разполагах. А ако не ме хванеше полицията, щяха да ме издадат профсъюзите.

— Съгласен — отвърнах и извадих изтънелия си портфейл.

Музеят в Брюксел, в който се бях крил, притежаваше много ценна колекция от тези бронзови фигури. Вечер, след като затвореха, директорът ме пускаше от стаичката ми за през нощта, но не биваше да включвам осветлението и трябваше да избягвам прозорците; можех да отида до тоалетната и да се разхождам в тъмното. А сутрин, още преди да дойдат чистачките, трябваше отново да се заключа сам. Това бе един странен, самотен, боязлив урок по изкуство и сянка. В началото само клечах зад завесите и гледах навън към улицата, също както гледах Ню Йорк от Елис Айлънд. Но след като забелязах униформите на СС между войниците и цивилните, се отказах. За да мога да мисля колкото се може по-малко за собственото си положение, нощем започнах да се занимавам с картините и сбирките около мен. Времето, което бях прекарал като ратай на Зомер в Париж преди войната, ми беше добре дошло като практика. Аз самият бях следвал два семестъра история на изкуствата в Германия, а после исках да стана журналист. След бягството ми това беше забравено. Не знаех никой език достатъчно добре, за да мога да пиша на него. През немите призрачни нощи по ехтящите празни коридори си налагах да проявя, доколкото можех, интерес към изкуството, само и само за да забравя за положението си. Осъзнах, че ако продължавам да гледам към улицата, съм загубен. Трябваше да продължа напред. И първото, което ме привлече, бяха китайските бронзови фигури. Опитвах се да ги изучавам през светлите лунни нощи. Те блестяха като нефрит в бледозелена и синя коприна. Патината се променяше също както и светлината отвън. През тези месеци научих, че човек трябва дълго да съзерцава нещата, преди те да му проговорят. Научих го в отчаяните си опити да победя страха си и доста дълго време това не беше нищо друго, освен изкуствено, бягство от самия себе си, докато една нощ, осветена от полумесеца, бях проникнат от пролетната буря и мигом осъзнах, че за пръв път напълно бях забравил страха си и за части от секундата бях осъществил контакт с бронза пред себе си. Нищо повече не можеше да ме отдели от него. Колкото и кратко да продължи, нищо друго не съществуваше тогава, освен неспокойната нощ и тихия бронз, лунната светлина, която го възкресяваше и нещо от него, едно създание, което дишаше и беше така тихо и живо, взираше се в себе си, и накрая забравяше своето „аз“. Оттогава насам често ми се удаваше да избягам от самия себе си и да се изключа от самия себе си. Няколко седмици по-късно директорът ми донесе джобно фенерче, което можех да използвам нощем в стаята си. Беше разбрал, че можеше да ми има доверие, че няма да използвам фенерчето нощем в музея, а само в стаята си. Имах чувството, че ми е възвърнал зрението. И удоволствието от четенето. Разрешаваше ми да взимам в стаята си книги от библиотеката и нощем да уча. Сутрин ги взимаше обратно. След като разбра за интереса ми към бронза, ми разрешаваше да взимам в стаята си по някоя от фигурите за през нощта, а сутрин, когато ми носеше сандвичите за през деня, ги прибираше. Освен него само дъщеря му Сибиле знаеше, че съм скрит в музея. Наложи се да й каже, когато се разболя и не можеше да идва в музея. Тя взе пощата му и ми донесе сандвичите, увити в пергаментова хартия, които беше скрила в пазвата си. Понякога те бяха още затоплени от тялото й и леко ухаеха на лалета. Аз много обичах Сибиле, но това беше една спотаена любов, за която тя почти не знаеше. В нея обичах нещата, които вече не притежавах — свободата, безгрижието, надеждата и сладкия бунт на младостта, която много ми липсваше. Не можех и да си помисля, че бихме могли някога да живеем заедно; по-скоро тя се бе превърнала в символ — един топъл, близък, но недостижим символ на всичко онова, което за мен бе отдавна изгубено. Младостта ми се срина при смъртните викове на баща ми. Той крещя цял ден, а аз знаех кой беше наредил да го убият.

— Разбираш ли нещо от тези неща? — попита Мойков. — Петдесет долара са цял куп пари!

— Не много, но все нещо. Освен това не ми остава нищо друго. Трябва да започна отнякъде.

— Къде си учил това?

— В Париж и в един музей в Брюксел.

— Работил си там? — запита изненадан Мойков.

— Не, криех се.

— От немците ли?

— От немците, когато завзеха Брюксел.

— Какво друго прави там?

— Учих френски — отвърнах. — Имах една граматика, точно като тази тук. През лятото още не беше съвсем тъмно, когато затваряха музея, а през зимата вече имах фенерче.

Мойков кимна.

— Не охраняваха ли музея?

— От кого? От немците ли? Те така и така взимаха всичко, което си поискат.

Мойков се засмя.

— Странно как човек получава възпитанието си. По време на бягството си през Финландия случайно имах джобен шах. Непрекъснато играех в скривалищата, за да се разсея. Така се превърнах в доста добър шахматист. По-късно от това живях в Германия. Давах уроци по шах. Не бих могъл да го предвидя. А ти винаги ли си бил търговец на произведения на изкуството?

— Колкото и ти шахматист!

— Така си и мислех.

Не можех да му кажа нищо за Зомер с фалшивия си паспорт. В паспорта всъщност бе отбелязана професията на Зомер като антиквар, а и на Елис Айлънд един инспектор провери познанията ми. Издържах и този изпит, явно бях научил доста от Зомер и в Брюксел. Решаващи обаче се оказаха познанията ми в областта на китайския бронз. Невероятно, но инспекторът имаше някаква представа. Вярващите християни биха нарекли това милостива загриженост на провидението.

Отвън дочух характерната походка на Лахман. Извикаха Мойков на телефона. Лахман се затътри към плюшената зала. Той веднага забеляза бронза.

— Купихте ли го? — попита.

— Наполовина.

— Грешка — поясни той. — Ти си начинаещ. Трябва да започнеш да търгуваш с дребни неща. Евтини нещица, от които се нуждае всеки. Чорапи, сапун, вратовръзки…

— Броеници, икони — допълних. — Като теб, евреина.

Той махна с ръка.

— Това е съвсем друго нещо. Необходима е дарба. А на теб ти липсва такава. Ти просто си в нужда! Но какви ги говоря? — Той ме погледна с блеснали очи. — Нищо не помага, Лудвиг. Взе нещата и каза, че искала да се моли за мен пред реликвите! За какво ми е това? За това пък задника й е като на кралица! Всичко напразно! Вода от Йордан! Откъде може да се намери такова нещо? Тя се е побъркала! Знаеш ли откъде може да се намери вода от Йордан?

— От водопровода.

— Какво?

— В старо шишенце, малко прах и коркова тапа с парафин. В Бордо имаше една фирма от дребни шарлатани, които продаваха тежка вода. Шишето струваше пет франка. Точно така. От водопровода. Четох го веднъж във вестниците. Не бяха дори и наказани. Смяха им се.

Лахман потъна в размисъл.

— Това не е ли светотатство?

— Не вярвам. Просто дребна измама.

Лахман се почеса по неравното теме.

— Странно, откакто продавам броеници с икони, имам друго усещане за Бог. Сега съм нещо като шизофренен еврейски католик. Значи не е светотатство, така ли? Не е обида към Господ? Какво мислиш?

Поклатих глава.

— Смятам, че Господ разбира повече от шега, отколкото ни се струва. И много по-малко от съчувствие.

Лахман се изправи. Вече беше убеден.

— Аз всъщност няма да продавам водата. Значи не е долна сделка. Просто ще я подаря. Това сигурно е разрешено. — Той изведнъж показа зъбите си в измъчена усмивка. — Нали е заради любовта! Бог е любов! Добре! Това е последният ми опит! Какво шишенце ще е подходящо?

— Е, не някое от шишетата на Мойков за водка! Разбира се, че не. Тях тя ги знае. Просто шише, анонимно. Такова, каквото хвърлят моряците в морето. Запечатана бутилка, хвърлена от корабокрушенци. Това е! Ще поискам от Мойков восък за запечатване. Сигурно използва от него за водката си. Може би има и някоя стара монета на кирилица, с която може да се подпечата. Така ще изглежда, като че ли бутилката е дошла от някой манастир на Йордан.

— Смяташ ли, че ще омекне?

— Не. Смятам, че за няколко седмици трябва да я оставиш на мира. Това би помогнало повече.

Лахман се обърна. Лицето му изведнъж придоби отчаян вид. Бледосините му очи бяха изскочили като на умрял рибар на шелфа.

— Да чакам! Стига да можех! — извика той. — Та аз се боря с времето. Вече минавам петдесетте и след няколко години ще стана импотентен! И после какво? Само силно желание, съжаление и никакво удовлетворение! Истински ад! Не можеш ли да го разбереш? Какво съм получил от живота си? Страх, мизерия и бягство! А имам само един живот… — той извади носна кърпичка от джоба си, — … от който вече са минали три четвърти — прошепна.

— Не плачи! — побързах да му кажа. — Това няма да помогне. Трябва да си го разбрал вече.

— Не плача — отвърна той троснато. — Просто искам да се изсекна. Емоциите ми действат на носа, а не на очите. Ако можех да плача, щях да имам повече успех. Но кой ще обича един Ромео, който издухва носа си като туба, когато е развълнуван? Просто не ми стига въздухът. — Той духна няколко пъти. После закуцука към Мойков на рецепцията.

Взех вазата и я занесох в стаята си. Поставих я на перваза на прозореца и я наблюдавах на мъждукащата светлина. Часът бе почти същият като през лятото в Брюксел, когато затваряха музея и аз можех да изляза от стаята си.

Бавно завъртях бронза на всички страни. Бях прочел почти цялата, не много обемна литература по въпроса и познавах много копия. Знаех, че копията можеха да се познаят по дребни дефекти и орнаментите; миниатюрни декорации върху бронза от стила Шу, които обаче се появяват за пръв път по времето на Хан, или даже на Минг или Танг, така че явно бронзовите фигури датираха от много по-късно. Не открих никой от тези дефекти. Вазата явно беше от средата на епохата Шу, около пет-шест века преди Христа.

Легнах на леглото и я поставих на масата до него. От двора се дочу влаченето на кофи, металният вик на помощниците в кухнята и мекият гутурален глас на негъра, който събираше отпадъците.

Без да искам заспах. Когато се събудих, беше вече нощ. Достатъчен ми беше само миг, за да осъзная къде се намирам. После отново погледнах бронза и сякаш за миг се бях върнал в стаичката си в музея. Седнах, вдишах бавно и неподвижно. Сега вече се сетих, че бях сънувал. Смътно си спомнях и съня си, но исках да си го спомня по-ясно. Станах и отидох до прозореца, който бе широко отворен. Там беше дворът, а в тъмното се бяха свили кофите за боклук. Свободен, казах си в мрака и си го повторих няколко пъти бавно, но настойчиво, както често си го бях повтарял по време на бягството. Усетих се по-спокоен, погледнах отново бронза, който с последните си отблясъци улавяше червеникавите нощни светлини на града. Изведнъж почувствах, че оживява. Патината не бе мъртва, не действаше като залепена, като изкуствено постигната с киселини върху грапавата повърхност; тя бе сътворена бавно през вековете, беше излязла от водата, бе лежала сред земните минерали, които се бяха разтворили в нея, а може би ивицата ясносиньо, което се показваше в основата, бе от фосфорните съединения, които бяха създадени от близостта с някой умрял преди повече от хиляда години. Патината имаше същия слаб отблясък, който имаха в музея и неполираните екземпляри от епохата Шу, заради порестата си структура, която не поглъщаше светлината, както изкуствено създадените, а я правеше само малко по-копринена, не гладка, а нещо като сурова коприна. И на пипане не беше студена.

Отново седнах на леглото и поставих ръката си на вазата. Гледах пред себе си и знаех отлично, че само се опитвам да замъгля спомените си. Не исках да се сещам за последната сутрин в Брюксел, когато Сибиле рязко отвори вратата на стаята ми, нахлу вътре и прошепна, че са замъкнали баща й на разпит, трябвало да изчезвам, не се знаело дали ще го измъчват и дали ще може да издържи или може би ще ме предаде. Тя ме избута през вратата, после ме извика обратно и ми пъхна в джоба шепа пари.

— Тръгни си, сякаш си бил посетител, бавно и не тичай! — прошепна тя. И продължи: — Господ да те пази — вместо да ме прокълне, че съм донесъл на баща й, а може би и на нея самата нещастие. — Върви! Бог да е с теб! — На въпроса ми кой го е предал, отвърна: — Вече е все едно! Сега върви, преди да започнат да претърсват музея! — И бързо ме целуна, избута ме навън и прошепна след мен: — Аз ще оправя стаята! Бягай! Не пиши! Никога! Ще проверяват всичко. Господ да те пази!

Тръгнах бавно надолу по стълбите, за да не правя впечатление. Видях малко хора; никой не го беше грижа за мен. Прекосих улицата и погледнах назад. Стори ми се, че зад прозореца видях бялото петно на едно лице.

Станах отново и се приближих до прозореца. От другата страна на хотела вече беше тъмно. Само един-единствен прозорец светеше.

Завесите не бяха спуснати. Вътре един мъж по долни гащи стоеше пред златно огледало и си пудреше лицето. После си свали гащите и за момент остана пред огледалото гол. Гърдите му бяха татуирани, но не окосмени. Той обу някакви копринени гащички, сложи си черен сутиен, като започна да натъпква тоалетна хартия. Зяпах натам, без да мисля и да си дам сметка какво точно ставаше. После се върнах назад в стаята и светнах полилея. Когато пуснах пердетата си, видях, че и пердетата отсреща бяха спуснати; те бяха от розова коприна. Останалите пердета в хотела бяха кафяви и памучни.

Слязох долу и затърсих Мойков. Не можах да го намеря, явно беше излязъл. Седнах в плюшената стая да го почакам. След малко ми се стори, че някой плаче. Не силно, затова първоначално не му обърнах внимание, но после започна да ми действа на нервите. Най-сетне се запътих към задната част на плюшената стая и там видях Мария Фиола, свита на кравай, скрита на дивана до стойката за саксиите с цветя.

Искаше ми се да се обърна и да се махна; само това ми липсваше сега с тази агресивна личност. Но тя вече ме бе забелязала. Плачеше с широко отворени очи, които явно, въпреки сълзите, нищо не пропускаха.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попитах я аз.

Тя поклати глава и ме изгледа като котка, която се готви да изсъска.

„Мирова скръб“, помислих си. Това бе част от друг, романтичен век. Не този на кървавите масови убийства, изтезания и тотална война. Може би я терзаеше любовна мъка.

— Сигурно търсите Мойков — я попитах.

Тя кимна.

— Къде е?

— Нямам представа. И аз го търсих. Може би разнася водката си.

— Естествено, когато човек има нужда от него, никога не е тук.

— Тежко провинение. За съжаление, често срещано явление днес. Искахте да пийнете една водка с него ли?

— Исках да си поговорим. Той всичко разбира. И каква водка? Къде тук има водка?

— Може би има една бутилка на рецепцията.

— Шкафът е заключен. Опитах вече.

— Трябваше да го остави отворен. Като руснак би трябвало най-добре да познава моментите на отчаяние. Но тогава заместникът му, ирландецът Феликс О’Брайън, отдавна щеше да е пиян и да е разменил всички ключове. — Момичето се надигна. Загледах го изненадан. Беше увило около главата си безформен тюрбан, от който стърчаха метални ролки като дула на пистолет. — Какво има? — попита тя малко объркана. — На чудовище ли ви приличам?

— Не, но сте опасно войнствена.

С едно движение тя развърза тюрбана. Косата й бе навита с канап с метал и изглеждаше като украсена с малки немски ръчни гранати. — А, това ли? — попита тя, — прическата ми! Скоро ще ме снимат и трябваше да си навия косата.

— Изглеждате така, сякаш се готвите да стреляте с всяка ролка.

Тя спонтанно се засмя.

— Ще ми се да можех.

— В стаята си имам едно шише водка — продължих аз. — Мога да го донеса. Тук има достатъчно чаши.

— Каква разумна идея! Защо не ви хрумна досега?

Шишето беше наполовина пълно. Мойков ми го беше предоставил на костуемата цена. Не бях самотен пияч; знаех, че този навик променя човека и всичко започва да изглежда още по-безутешно. Не очаквах прекалено много от момичето с пистолетите по главата, но още по-малко очаквах от самотната стая. Като минах покрай масата, взех вазата и я преместих в шкафа.

Когато се върнах, Мария Фиола беше вече друг човек. Сълзите се бяха изпарили, лицето й бе чисто и напудрено, а косата — освободена от металните ролки. Не падаше на безброй къдрици, както предполагах, а имаше само една чупка. Не беше нито боядисана, както ми се стори в началото, нито пък сламена. Беше кафява, с цвят на махагон.

— Как така пиете водка? — запита ме тя. — Във вашата родина това не е прието.

— Знам, в Германия се пие бира и ракия, но аз забравих родината си и не пия нито бира, нито ракия. Не съм и кой знае какъв пияч на водка. Но вие защо пиете водка? И в Италия май това не е прието?

— Майка ми е рускиня, а и водката е единствената напитка, от която после не миришеш на алкохол.

— Това също е причина — съгласих се.

— Важна за една жена. А вие какво предпочитате да пиете?

„Що за глупав разговор“, помислих си.

— Ами каквото има — отвърнах. — Във Франция, например, когато имаше, пиех вино.

— Франция! — каза момичето. — В какво само я превърнаха немците!

— Не съм участвал. По това време лежах във френски лагер.

— Естествено! Като враг!

— Като беглец от германците. — Засмях се. — Като че ли сте забравили, че Италия и Германия са съюзници. Те заедно нападнаха Франция.

— Това бе работа на Мусолини! Мразя го!

— И аз — отвърнах й.

— И Хитлер ненавиждам!

— И аз — поясних. — Ние сме нещо като отрицателни съюзници.

Момичето ме погледна разколебано.

— Това е друг поглед върху нещата — каза най-сетне тя.

— Понякога е единственият възможен. До скоро и Мойков бил същият. Немците окупирали селото, където живеел и превърнали хората в тевтонци. Но всичко това отминало. Руснаците си го върнали и хората станали отново руснаци. Врагове, както ги наричате.

Мария Фиола се засмя.

— Странно как приемате нещата! Какви сме всъщност ние?

— Хора — отвърнах. — Но повечето от нас отдавна са го забравили. Хора, които рано или късно ще умрат, а и това повечето са забравили. Човек не вярва на нищо по-малко, отколкото на собствената си смърт. Още една водка?

— Не, благодаря. — Тя стана и ми подаде ръка. — Трябва да тръгвам на работа.

Докато си тръгваше, гледах след нея. Човек не можеше да чуе стъпките й. Не ситнеше, а някак се плъзгаше покрай отвратителните мебели, без изобщо да ги докосва. Сигурно това бе част от работата й като манекен, помислих. Сега косата й, пристегната с кърпата, изведнъж ми се стори тънка и подвижна, а всичко останало — чупливо, или по-скоро с някаква ясна, почти опасна елегантност.

Върнах бутилката обратно и излязох на улицата. Резервният портиер Феликс О’Брайън стоеше отвън и вонеше на бира като в кръчма.

— Как е животът, Феликс? — попитах го.

Той повдигна рамене.

— Ставаш, плюскаш, бъхтиш и спиш. Как другояче? Все едно и също. Понякога човек наистина не разбира защо продължава да живее така.

— Да, но все пак животът си тече — отвърнах му.

Глава пета

— Джеси! — извиках аз. — Скъпа моя спасителко! Какво щастие!

Кръглото лице и червените бузи, черните очи и сивата рошава коса си бяха останали същите. Джеси Щайн стоеше на вратата на малкото си жилище в Ню Йорк, както бе заставала на вратата на огромното си жилище в Берлин и по-късно на множество врати на жилища по време на бягството им във Франция, Белгия и Испания, и винаги усмихната и готова да помогне, като че ли самата тя си нямаше никакви грижи. Нейното „аз“ се състоеше в това да помага на хората.

— За бога, Лудвиг! — извика тя. — Кога се видяхме за последен път?

Това бе типичен емигрантски въпрос. Но и аз не помнех вече.

— Преди войната, естествено, Джеси — отвърнах. — Щастливото време, когато след нас беше единствено френската полиция. Но къде беше това? Някъде по пътя на страданието. Не беше ли в Лил?

Джеси поклати глава.

— Не беше ли през 1939-та в Париж? Малко преди началото на войната?

— Естествено, Джеси! Беше в хотел Интернационал, сега си спомням точно. Тогава заедно с Равик и мен приготви картофен сладкиш в стаята му. Даже за целта беше донесла и червени боровинки. Никога повече не видях такива.

— Истинска трагедия — отвърна Роберт Хирш. — В Америка изобщо не могат да се намерят, само някакво подобие на боровинки. Не е същото. Надявам се, няма да се върнеш заради това в Европа, както актьорът Егон Фюрст.

— Какво е станало с Фюрст?

— Никъде в Ню Йорк не могъл да си поръча пилешка салата. Бил емигрирал, но това го довело до отчаяние. Върнал се в Германия. Във Виена.

— Не е вярно, Роберт — възрази му Джеси. — Страдаше от носталгия. А и тук не можеше да работи. Не знаеше езика. Никой не го познаваше. А в Германия го знаеха всички.

— Не беше евреин — каза Хирш. — Само евреите страдат от носталгия по Германия. Ужасен парадокс, но е истина.

— Има предвид мен — усмихнато поясни Джеси. — Колко е зъл само! Но днес имам рожден ден и не ме интересува. Влизай! Има ябълков щрудел и прясно кафе! Точно като у дома. Не подгрятата течност, която американците наричат кафе.

Джеси, защитничката на емигрантите. Преди 1933-та, в Берлин, тя вече бе осиновила всички актьори, хора на изкуството, писатели и интелектуалци, които се нуждаеха от помощ. Наивен ентусиазъм, който не можеше да бъде помрачен от критиката, а й създаваше възторжено настроение. Този възторг не се проявяваше само в салона, докато обсаждаше режисьори и продуценти, тя помагаше и на разбити семейства да се съберат отново, беше довереницата на отчаяните, даваше малки заеми, помагаше на влюбените, подпомагаше книгоиздателите и постигаше много с ината си, тъй като издатели, продуценти и директори на театри, въпреки че я смятаха за досадна, не можеха да устоят на нейната безкористност и доброта. Така смисълът на живота й като покровителка на хората на изкуството беше стократно изпълнен, без да съществува нещо лично нейно. Около нея за определено време се навърташе един безличен господин Тобиас Щайн, който в Берлин поемаше единствено грижата гостите да имат винаги достатъчно за ядене и пиене, а иначе скромно стоеше на страна. Той почина също така безлично по време на бягството от възпаление на белите дробове в един от градовете на Виа Долороса.

Джеси бягаше, сякаш по този начин наказваше някой друг. Тя бе останала безчувствена към това, че бе загубила и къщата, и имуществото си. Продължаваше да помага на бягащите и прокудени хора на изкуството, които срещаше по пътя си — учудващи бяха дребното й буржоазно задоволство от популярността и непоколебимото й добро настроение. Колкото повече я използваха, толкова повече излъчваше. Тя успяваше да създаде уютен остров от някоя мръсна хотелска стая само с няколко възглавнички и един газов котлон, тя готвеше и миеше на непрактичните и почти безпомощни артисти, които бягаха безцелно, а след смъртта на господин Тобиас Щайн се разбра, че скромничкият мъртвец предвидливо бил оставил една сума в долари в Гаранти Тръст Къмпани в Ню Йорк и в Париж. Джеси използва и тях почти изцяло за своите протежета, остави си съвсем малко средства от сумата за билета до Ню Йорк с „Кралица Ана“. Тъй като не се бе занимавала с политика, тя не знаела, че билетите за кораба били разпродадени от месеци, но и не й направило впечатление, когато все пак успяла да получи билет за себе си. Докато седяла на гишето, се случило нещо нечувано: бил върнат един билет. Притежателят му получил сърдечен удар. И понеже Джеси била точно на ред, билетът бил продаден на нея, въпреки че други биха дали за него цяло състояние. Тогава тя не възнамерявала да остане в Америка; просто искала да получи второто състояние, което й бил оставил предвидливият й мъж при Гаранти Тръст в Ню Йорк, а после отново да се върне. Минали едва два дни, откакто била в открито море и избухнала войната. Така Джеси останала в Ню Йорк.

Всичко това ми беше разказал Хирш.

Стаята на Джеси не беше голяма, но подредена изцяло в неин стил навсякъде със столове с възглавнички, шезлонг и много снимки по стените, почти всички изпълнени с посвещения. Някои от тях бяха в черни рамки.

— Списъкът на умрелите на Джеси — каза една нежна жена, която стоеше точно под тях. — Ето го и Хазенклевер! — тя посочи снимка с черна рамка.

Спомних си за Хазенклевер. Французите го бяха изпратили в лагер, както и всички емигранти, които успяха да заловят през 1939-а година. Когато немските войски стигнали на няколко километра от лагера, предната нощ Хазенклевер се самоубил. Не искал да го заловят и малтретират до смърт в немски концентрационен лагер. Но немските войски не дошли, както очаквали всички. В последния момент им разпоредили да минат по фланговете, така че лагерът останал вън от контрола на Гестапо. Хазенклевер обаче бил мъртъв.

Забелязах, че и Хирш до мен също се бе загледал в снимката на Хазенклевер.

— Не знаех къде е — прошепна той. — Искаше ми се да го спася. Но по онова време всичко бе така объркано, че по-трудно бе да откриеш някого, отколкото да го измъкнеш. Прословутата френска проклета бюрокрация! Всичко бе замислено за добро, но който попаднеше вътре, бе изгубен.

Встрани от поменика видях снимката на Егон Фюрст, тя имаше черна ивица, но беше без рамка.

— Какво означава това? — запитах дребната жена. — Че е убит в Германия ли?

Тя поклати глава.

— Тогава щеше да има рамка. Не, това означава, че Джеси много жали за него. За това е и малко встрани от останалите. Истинските мъртви са оттатък при Хазенклевер. Вече са толкова много.

Явно в спомените си Джеси имаше ред. Дори и смъртта може да бъде отбелязана изискано, помислих и погледнах пъстрите възглавнички в шезлонга под снимките. Някои от актьорите бяха с костюм от някаква роля, с които са пожънали успех в Германия или във Виена. В избеляло кадифе, в рицарски одежди, мечове с корони, те се усмихваха щастливи и героични от своите черни рамки.

От другата страна на стаята висяха снимки на приятелите на Джеси, които още бяха живи. И те, в по-голямата си част, бяха певци и артисти. Джеси си падаше по известни личности. Сред тях имаше и няколко лекари и писатели. Не знаех кое действа по-призрачно — сбирката на мъртвите или тази срещу нея на живите, които още не познаваха смъртта, но отчасти я очакваха с ролите си, облечени като Вагнерови герои с рога на главата, като Дон Жуан или Вилхелм Тел, обвити от повехналите отминали триумфи, днес вече съвсем скромни и отдавна поостарели за ролите, които са играли преди.

— Принц фон Хомберг! — каза едно прегърбено човече зад мен. — Това бях преди! А сега?

Огледах се, после погледнах снимката.

— Вие ли сте това?

— Бях аз — отвърна с горчивина състареният мъж. — Преди петнайсет години! Мюнхен! Камерните спектакли! Вестниците писаха, че съм най-добрият „Принц фон Хомберг“ на десетилетието. Предсказваха ми бляскаво бъдеще. Бъдеще! Къде е то? Бъдещето? — Той направи почтителен поклон. — Грегор Хааз, камерен актьор от запаса.

Измърморих името си и се втренчих в снимката, която вече не приличаше на него.

— Принц фон Хомберг! Може ли човек изобщо да ме познае? Естествено, не. Тогава нямах бръчки, но за сметка на това косата ми си беше на място! Само трябваше да внимавам да не напълнея. Имам слабост към сладкишите. Ябълков щрудел със сметана. А днес… — Мъжът разтвори сакото си. Беше му прекалено широко, а отдолу се очертаваше слаб, хлътнал навътре корем. — Ако Джеси искаше да изгори тези стари снимки! Но тя много държи на тях, били й като синове. Нарича това тук „Клубът на Джеси“. Знаехте ли това?

Кимнах. Така се наричаха протежетата на Джеси още от Франция.

— И вие ли бяхте сред тях? — запита Хааз.

— Понякога, та кой не е бил?

— Намери ми работа като преводач от немски към една фирма, която имаше обемна кореспонденция с Швейцария. — Той се огледа загрижено. — Но не знам колко още ще ме държат. Тези швейцарски фирми си назначават собствени преводачи от английски и това скоро ще направи работата ми излишна. — Той ме изгледа отдолу догоре. — Щом като човек избяга от единия си страх, идват следващи. При вас така ли е?

— Горе-долу. Но човек свиква с това.

— Свиква или не свиква — възрази Хааз остро. — И тогава една нощ се обесва. — Той отново се прегърби. — Ауфидерзеен.

Едва сега си дадох сметка, че бяхме разговаряли на немски. Повечето хора около мен говореха немски. Още от Франция Джеси много държеше на това. Тя не само намираше за смешно, но считаше дори за предателство, ако емигрантите не говореха помежду си на немски. Те принадлежаха към школата емигранти, които смятаха, че нацистите са паднали от Марс и са завладели беззащитната им родина, противно на другата школа, която твърдеше, че във всеки немец дреме нацист. Имаше и още една, трета школа, която надхвърляше и това, и твърдеше, че във всеки човек дреме нацист, дори и това състояние да носи друго име. Тази школа имаше две течения — философско и борческо. Към второто принадлежеше и Роберт Хирш.

— Грегор Хааз разказа ли ти историята си? — попита ме той.

— Да. Беше нещастен, че Джеси е закачила снимката му. Би предпочел да забрави всичко това.

Хирш се засмя.

— Той самият е облепил малката си стаичка със снимки от своя кратък апогей. Би предпочел да умре, отколкото да забрави за нещастието си. Той е истински актьор. Но вече не играе „Принц фон Хомберг“, а беден труженик без сцена.

— А как стоят нещата с Егон Фюрст? Наистина ли това е бил поводът на връщането му?

— Не можа да научи английски и просто не успя да проумее как е възможно да не го познават тук. Случва се с някои актьори, Фюрст бе много известен в Германия. Не разбираше как е възможно да се наложи да изговаря името си буква по буква, като се започне от емиграционните власти, и никой да не го познава. Това напълно го разби. Което за едни е проста безобидна случайност, за други се превръща в трагедия. Едно филмово студио изиска от него да направи пробни снимки като начинаещ и тогава всичко свърши. Желаеше само да се върне обратно. Може би е още жив. Иначе Джеси щеше да знае. Дали отново играе в Германия, обаче, не знам.

Джеси дойде сияйна.

— Кафето е готово! И ябълковия щрудел! Хайде, деца, на масата! — каза тя.

Прегърнах я и я целунах.

— Ти отново ми спаси живота, Джеси. Ти си накарала Таненбаум да се застъпи за мен.

— Дрън-дрън — отвърна ми тя и се освободи от прегръдката ми. — Така лесно не се мре. Особено пък ти!

— Възпря ме още като моряк да тръгна с някой от модерните „летящи холандци“ от пристанище на пристанище, без да имам право да пусна котва.

— Наистина ли съществуват?

— Да — отвърнах, — пълни с емигранти, основно евреи. И с деца.

Кръглото лице на Джеси помръкна.

— Защо не ни оставят най-сетне на мира — промърмори тя. — Та ние вече сме толкова малко.

— Точно затова — отвърна Хирш. — Не е опасно нито да ни малтретират, нито да ни оставят, без да ни помогнат. Ние сме най-търпеливите жертви.

Джеси се обърна назад.

— Роберт, днес е рожденият ми ден. Аз съм една стара жена. Нека само този следобед да празнуваме в самозаблуда. Сама приготвих ябълковия щрудел, както и кафето. Ето ги и сестрите Дал, Ерика и Беатрис! Те ми помогнаха и сега ще сервират. Направи ми услуга и се наяж, без да мърмориш като черна станция. Само да можеше ти, политическо магаре, да се влюбиш още веднъж!

Крехката жена, която беше седяла под снимките, влезе с кана кафе. След нея влезе друга, досущ като първата. Те бяха и еднакво облечени.

— Близначки! — каза с гордост Джеси, като че ли тя беше авторката. — Истински и много мили! Някога ще играят в голямото кино!

Близначките се носеха наоколо. Имаха дълги крака, тъмни очи и изрусени коси.

— Човек не може да ги различи — каза някой до мен. — Говорят, че едната била страхотна шафрантия, а другата — върла пуританка.

— Но нали си имат имена — отвърнах.

— Там е работата — обясни ми човекът до мен, — коконите се забавляват и си сменят имената. Едната се представя за другата. На тях им доставя удоволствие, но е дяволска игра за онзи, който е влюбен.

Погледнах го заинтригувано. Това беше нещо ново — да си влюбен в близначки.

— В едната или и в двете сте влюбен?

— Името ми е Лео Бах — представи се човекът. — Честно казано, в шафрантията, но като не знам коя е…

— Лесно може да се провери…

— И аз така си мислех. Точно днес, когато ръцете им са пълни с канички с кафе и сладкиши. Тайничко хванах едната за задника; тя разля кафето върху синия ми костюм. После опитах и с другата, и тя ме заля с кафе. Сега вече не знам дали съм се излъгал и два пъти съм ощипал една и съща, или не. Тези близначки са така бързи. Профучават като фурии от стая в стая. Как ви се струва? Онова, което ме стресна, е, че и двата пъти се случи едно и също: кафе върху костюма. Може би това доказва, че и двата пъти е била една и съща, не мислите ли?

— Не бихте ли могли да опитате още веднъж, като не изпускате близначките от поглед?

Лео Бах поклати глава.

— Костюмът ми вече е прекалено мокър, а ми е само един.

— Мисля, че кафето не оставя петна върху син костюм.

— Не е заради петната. Във вътрешния си джоб нося всичките си пари. При третото нещастно поливане с кафе ще се намокрят и могат да изтекат. Това не мога да си позволя.

Една от близначките се насочи към нас с кафе и сладкиш. Лео Бах неволно се отдръпна назад; после нападна жадно. Другата близначка ми подаде чаша с кафе. Носеше каничката в ръка. Бах престана да яде и я наблюдаваше, докато отмина.

— Тези комедиантки! — изръмжа той. — Вода ненапита! Дори и по гласа им не можеш ги различи!

— Злочеста съдба — казах му. — Може би и двете не обичат да ги пощипват по задника. В определени кръгове това се счита за доста примитивен опит за сближаване.

Лео Бах отхвърли тази мисъл.

— Но, моля ви! Та ние не сме „определени кръгове“, ние сме просто емигранти! Нещастни хора!

Върнах се с Хирш в магазина му. Отвън ранната нощ на големия град минаваше покрай нас със своя шум, светлини и хора. Не запалихме светлината, отвън влизаше достатъчно. Невидимото стъкло пред нас ни предпазваше от шума. Седяхме като в пещера, а отраженията отвън се превръщаха в двойни отражения върху големите, издути тихи очи на телевизорите. Никой от тях не бе пуснат, но те стояха плътно около нас, и ние като че ли стояхме в мълчаливия свят на роботите на бъдещето, в който всичко онова, което навън се потеше, страдаше, нападаше или се страхуваше, вече бе открило безчувствено съвършено решение.

— Странно как се е променило всичко тук, в Америка, не намираш ли? — попита ме той.

Поклатих глава. Той стана и донесе бутилка перно с две чаши. После се запъти към хладилника и извади формички за лед. Светлината от хладилника за миг освети тясното му лице и рижаворусите му кичури. Наистина приличаше на блудкав поет и ни най-малко на отмъстителен макавеец.

— Колко различно бе всичко по време на бягството — продължи той. — Франция, Холандия, Испания и Португалия. Тогава и частицата цивилен живот бе голямото, почти непостижимо преживяване. Стая с едно легло, запалена печка, една вечер с приятели, или Джеси, като ангел на благовещението с пакет картофено пюре на прах и кана истинско кафе. На заплашителния фон на опасността това бяха единични проблясъци на утехата. А сега? Какво стана с всичко това? Безобидно дребно буржоазно събиране на кафе. Мухлясал уют. Не мислиш ли и ти така?

— Не — отвърнах му. — Опасността стана по-малко опасна, това е всичко. И това е причина другото да изпъква повече. Аз съм за спокойствието на събирането на кафе. Човек поне знае, че може да се види с другия и на следващия ден. В Европа не го знаехме. — Засмях се. — Или предпочиташ да си върнеш опасността, защото еснафското така ще изглежда по-романтично! Както лекарите по време на холерна епидемия могат да покажат повече героизъм, отколкото по време на грип?

— Естествено, че не! Това, което ме огорчава, е атмосферата. Тази смесица от смирение, безсилна омраза, протест, който не води до нищо и отново потъва в себе си, отчаяние и на всичкото отгоре черен хумор. Безпомощни шегички и безутешни емигрантски вицове, вместо да се надигнат на бунт!

Наблюдавах Роберт Хирш много внимателно.

— А какво друго могат да направят? — отвърнах му аз. — Тук те не могат да бъдат онова, което очакваш от тях. Те просто са авантюристи против волята си. В Америка имат малко сигурност, но винаги ще си останат хора втора класа. Търпеливи, както ги наричат тук, вражески настроените чужденци. И такива ще си останат цял живот, дори и да се върнат в Германия. Дори и в Германия!

— Смяташ ли, че ще се върнат?

— Не всички, но някои от тях. Ако не загинат преди това. Необходими са много сили, за да може човек да живее без корени. Нещастието рядко е величествено. Те водят едно примирено съществуване, без родина, с еснафското овчедушие на ежедневието, без особено бъдеше, дори илюзорно, Роберт. — Отместих чашата си встрани. — По дяволите, започвам да поучавам. Това е от абсента. Или от тъмнината. Нямаш ли друго за пиене?

— Коняк! — отвърна той. — Курвоазие!

— Божи дар!

Той се надигна, за да донесе бутилката. Видях сянката му пред осветения прозорец. Божичко, наистина ли тайно ме обхващаше носталгично чувство по онзи безутешен и напрегнат живот отпреди? Отдавна не го бях усещал и знаех колко бързо може да се развие. Съзнанието бе най-големият фалшификатор на света. То много бързо превръща в безобидна авантюра всичко, което човек преживява — в противен случай никога не би имало следващи войни. Животът на Роберт Хирш бе протекъл различно от този на станалите емигранти; живот на макавеец, отмъстител и спасител, а не живот на жертва. „Да не би смъртта за него да се е изпарила сред облаците на ежедневната сигурност“, помислих си. Мина ми през ума, не без завист, защото на моето отречено от бога небе тя продължаваше да дебне почти всяка нощ и често се налагаше да светвам лампата, събуден от кошмарите.

Хирш отвори коняка. Ароматът се разнесе веднага — стар коняк, още от времето на последната война.

— Помниш ли къде го пихме за пръв път? — попита той.

Кимнах.

— В Лаон. В един кокошарник по време на бягството ни. Това беше, когато щяхме да съставяме Лаонски молитвеник. Каква призрачна нощ беше! Изпълнена с крясъци на кокошки, коняк и страх. Беше конфискувал бутилката от някакъв търговец на вино, който беше ятак.

— Откраднал — поправи ме Хирш. — Но тогава имахме нужда от красиви фрази, както и нацистите.

Лаонският молитвеник бе сбирка от практически правила за поведение по време на бягството и опит, който си предаваха емигрантите от Виа Долороса един на друг. Всеки път, когато пристигаха бегълци, към него се прибавяха нови трикове и предохранителни мерки. Най-сетне Хирш и аз започнахме да ги събираме в един вид молитвеник за начинаещи как да избягат от полицията. Вътре имаше адреси, където можеха да намерят помощ, но и други, които трябваше да избягват; бяха отбелязани лесни и опасни гранични пунктове, добронамерени и по-трудни митнически постове, сигурни скривалища за писма в музеи и църкви, които не се контролират от полицията, както и правила, как да се надхитрят жандармите. По-късно към тази информация се присъединиха и имената на доверени свръзки, за да се избяга от Гестапо, както и земната и практична философия на гонения с горчивите шегички на примитивното оцеляване.

Някой почука на прозореца. Един мъж с голо теме втренчено гледаше вътре. Отново почука и още по-силно. Хирш най-сетне стана и отвори.

— Не сме крадци — поясни той. — Тук живеем.

— Така ли? А какво правите толкова време след края на работното си време тук, в тъмното?

— Не сме и хомосексуалисти. Планираме бъдещето си. То е тъмно и затова седим на тъмното.

— Какво? — запита човекът.

— Доведете полиция, ако не ми вярвате — каза Роберт и затвори вратата под носа на плешивия. Върна се обратно на масата. — Америка е страната на уеднаквяването. Всеки прави същото като другия и точно по същото време. Всичко останало е подозрително — обясни той. Отмести чашата с абсент и също си донесе ракиена чаша. — Забрави какви ги наприказвах преди малко, Лудвиг. Човек има такива моменти. — Той се засмя. — Параграф дванайсети от Лаонския молитвеник: чувствата пречат на правилната преценка, също и грижите. Всичко може да е съвсем различно.

Кимнах.

— Мислил ли си някога да се запишеш в Армията тук? — попитах.

Хирш отпи глътка коняк и после отвърна:

— Да. Само че не ме искат. „Немецът си остава немец“ ми обясниха. Може би е вярно. Сигурно го знаят. Предложиха ми да се бия в Пасифика срещу японците. Не пожелах. Аз не съм войник, чиято работа е да убива. Може би са прави. Ти би ли стрелял по немци, ако те вземат в армията?

— По някои може би.

— Да, по някои, които познаваш. Но и по другите ли? По всички?

Замислих се.

— Дяволски труден въпрос — отвърнах.

Хирш се засмя горчиво.

— Нямаш отговор за него, нали? Както и на много други, които се явяват пред нас, гражданите на света! Ние не принадлежим нито тук, нито там. Нито към изоставената страна, нито към новата! Генералите имат право да не ни се доверяват!

Не му възразих. Не можеше да му се възрази. Такава беше ситуацията, в която бяхме попаднали, но конците се дърпаха от други. За повечето беше ясно. Само бунтовническото сърце на Роберт Хирш още не можеше да се примири.

— Чуждестранният легион приемаше германци — отвърнах му най-сетне. — Даже им обещаваше гражданство. След войната.

— Чуждестранният легион — отвърна Роберт презрително. — Праща ги в Африка да строят улици.

Отново седяхме на масата, без да разговаряме. Хирш си запали цигара.

— Странно — каза той, — в тъмното цигарата няма вкус. Не я усещаш. Щеше да е чудесно, ако в тъмнината човек не усещаше и болката?

— Напротив, усеща я двойно. Може би защото в тъмното човек се страхува повече?

— Чувства се по-самотен. В ръцете на призрачната си фантазия.

Вече не го слушах. Изведнъж видях навън едно лице, което ми разкъса сърцето. Появи се така неочаквано, че ме уцели остро, без да мога да се защитя. Мислех, че ще скоча, за да го последвам, но си останах на мястото и веднага след това разбрах, че съм се заблудил. Трябваше да съм се заблудил. Това лице, леко наклонено, усмихващо се през рамо, обляно от светлините на улицата, бе мъртво. Вече не се усмихваше. Последният път, когато го видях, беше изцъклено и студено, а върху очите бяха накацали мухи.

— Какво каза? — успях да попитам с мъка. „Не може да е вярно“, помислих си. Това беше само една заблуда, трябва да се събудя незабавно. Уединението на тъмното помещение за миг ми се стори така нереално със своите стъклени очи на мигащите стативи, че и навън всичко ми изглеждаше недействително, дори и самият аз. — Мога ли да запаля светлината?

— Естествено.

Започнахме да примигваме с очи, когато неоновата светлина се изсипа като студен душ върху нас, сякаш бяхме крили непристойни тайни.

— Какво каза? — повторих въпроса си.

Хирш ме загледа учудено.

— Казах, че не бива да мислиш за Таненбаум. Той е разумен човек и знае, че ти трябва време, за да свикнеш с живота тук. Не е нужно да го посещаваш специално, за да му благодариш. По определени поводи жена му дава „вечери“ за гладните емигранти. Скоро пак ще организира такава. Сигурно ще те покани. Ще отидем заедно. Струва ми се, че и ти предпочиташ така.

— Разбира се!

Станах.

— Какво става с работата? Намери ли си вече нещо? — попита Хирш.

— Още не. Но имам нещо предвид. Не искам да съм в тежест на Таненбаум.

— Не бива да мислиш за това. Винаги можеш да живееш тук и да се храниш при мен.

Поклатих глава.

— Искам да се справя сам, Роберт. С всичко! — повторих аз. — Параграф седми: помощта идва винаги тогава, когато не ти е нужна.

Не се върнах в хотела. Шляех се безцелно по улиците, така както правех почти всяка вечер. Взирах се в светлинните каскади и си мислех за Рут, която бе мъртва. Срещнахме се случайно и останахме заедно. Времето беше безутешно и за двама ни. Не познавахме никого другиго, освен нас самите. Един ден ме арестуваха и ме тикнаха в затвора за четиринайсет дни, а после ме изселиха през швейцарската граница. Струваше ми доста усилия да се върна обратно. Но когато достигнах Париж, Рут беше вече мъртва. Намерих я в стаята й, над нея кръжеше рояк мухи с метален цвят, беше лежала дни наред така. Никога не успях да се отърся от мисълта, че я бях изоставил на произвола на съдбата. Тя имаше само мен, а ме арестуваха заради собственото ми лекомислие. Като всички емигранти и тя носеше със себе си отрова, в случай, че Гестапо я спипа. Не я беше използвала. Стигнали й бяха две опаковки приспивателни, за да довършат умореното й и отчаяно сърце.

Изведнъж се сепнах и се загледах в една будка за вестници. Огромни надписи с едри букви се набиваха на очи от всички страници на изложените вестници: „Атентат срещу Хитлер! Хитлер убит от бомба!“

Тълпа от хора наобиколи будката. Промъкнах се между тях и си купих вестник. Още беше влажен от печатницата. Усетих как ръцете ми треперят. Потърсих един вход и започнах да чета. Изведнъж изгубих търпение, защото не напредвах бързо. А и не разбирах всичко. Свих вестника, подредих го и извиках такси. Исках да отида при Роберт Хирш.

Не си беше у дома. Дълго чуках на вратата на стаята му. Беше заключена. Не беше и в магазина. Може би бе излязъл малко преди да дойда. Запътих се към „Кралят на морето“. Мъртвите риби блестяха, окованите раци мръзнеха на ледените си легла, келнерите балансираха купи със супа над главите на хората. Ресторантът беше претъпкан, но Хирш го нямаше. Продължих нататък. Не исках да се връщам в хотела. Опасявах се да не срещна Лахман. Не ми се седеше и в плюшената стая; може би Мария Фиола я беше окупирала. Знаех, че Мойков не беше там.

Минах по Пето авеню. Просторът и бляскавата му осветеност малко ме поуспокоиха. Струваше ми се, че от осветените къщи идваха кратки токови удари, които правеха въздуха да пулсира. Усещах тези вибрации по ръцете и по лицето си. Пред Савой Плаца хотел си купих друго извънредно издание. Рекламираше го едно джудже с тънички мустачки. Съобщенията бяха приблизително същите като в предния вестник. Срещу Хитлер бе извършен бомбен атентат. От един офицер. Не било съвсем сигурно, че е мъртъв, но във всеки случай явно бил тежко ранен. Това бил офицерски бунт. Част от армията в Берлин се бунтувала, присъединили се и други генерали. Може би това бил краят.

Облегнах се на витрината, която беше ярко осветена, за да прочета ситно отпечатания текст. Струваше ми се, че около мен бушува магнитна буря. От зоопарка се чуваше ревът на лъвовете. Гледах през витрината пред себе си, без да мога да видя нищо. Едва по-късно забелязах, че се намирам пред бижутерския магазин на Ван Клиф и Арпелс. Две диадеми на умрели кралици се открояваха в една пещера от черно кадифе, сред смарагдите, брилянтите и рубините, безучастни и хладни, един затворен в себе си свят на кристали, съвършени, създадени далеч и извън житейските несгоди, запазили съвършенството си, без да убиват, наложили се тихомълком по някакви собствени, непонятни закони. Усетих как прошумоля вестникът в ръката ми, погледнах големите заглавия, после вдигнах поглед по цялото Пето авеню, тази бляскава улица с излишъка си и лъскавите си златни витрини, големи постройки, изпъкващи в хибридна фриволност с вавилонска самоувереност. Нищо не се беше променило, докато аз си въобразявах, че вълнението е окъпало света. Шумоленето на вестника в ръката ми бе всичко, което усещах от войната, война в сянка, без разрушения, това призрачно ехо от сатанинска битка от другата страна на непокътнатия континент, невидима война, която в този миг отекваше единствено с шумоленето на вестниците и среднощните будки.

— Кога излизат сутрешните вестници?

— След около два часа. „Таймс“ и „Трибюн“.

Продължих неспокойната си разходка по Пето авеню покрай Сентръл парк, към хотел Шери Нидерланд, оттам до музея Метрополитън и обратно към хотел Пиер. Беше неописуема нощ, велика и тиха, топла, изпълнена с уханието на късния юли, цветарските магазини, пълни с рози, лалета и орхидеи, и кичести люляци по тротоарите на страничните улички, небето, пълно със звезди, преливащо в сянката на Сентръл парк, носено от върховете на дърветата, липи, магнолии, просмукано от спокойствие, файтони със закъснели влюбени, меланхоличният рев на лъвовете и светещият автомобилен грохот, който изписваше своите светлинни йероглифи на улицата до парка.

Влязох в парка и се запътих към едно езерце. Примигвах, огрян от невидимата луна. Седнах на една пейка. Беше ми невъзможно да мисля. Опитвах се, но внезапно се появяваше миналото, всичко се завърташе и разклащаше, приближаваше се и ме наблюдаваше с мъртвешки очи, отново се появяваше отдолу под сенките на дърветата, промъкваше се с едва дочути стъпки отново, говореше с угаснали гласове от пепел и мъка, предупреждаваше и шепнеше, изведнъж си пробиваше път през лъкатушните пътища на годините, докато почти започна да вярва, че халюцинира и наистина ги вижда в призрачна смесица от вина, отговорност, отсъствие, безсилие, горчивина и бурен призив към отмъщение. Изведнъж всичко се разми в топлата юлска нощ, изпълнена с уханието на растежа и цъфтежа с влажната плесен на черното езеро. От време на време се чуваше замечтания крясък на дивите гъски — парад на сенките на болката, на вината и неизпълненото обещание. Станах, не можех да седя повече безучастен и да усещам крилата на прилепите така близо до лицето си, сякаш отравяха дишането ми със студения мирис на гробове. Продължих по алеите все по-дълбоко в парка, увит в парцалите на спомените си като в разкъсано палто, без да знам накъде вървя. На едно песъчливо място спрях за миг. Там, на полянката, се беше сгушила една малка въртележка, изпъстрена със сенки и отражения. Беше завита небрежно с корабно платно, можеха да се видят кончетата със златните си впрягове и развени гриви, гондолите, мечетата и слончетата. Те бяха замрели по средата на движението си, галопът им бе застинал и стояха безмълвно тихи, омагьосани като в приказките. Дълго гледах този измислен свят, който въздействаше особено безутешно, защото бе направен, за да доставя радост и безгрижие. Напомняше ми за много неща.

После дочух стъпки. Двама полицаи се появиха от тъмнината зад мен. Бяха вече зад гърба ми, преди да преценя дали да бягам или не. Не помръднах.

— Какво правите тук? — попита по-високият.

— Разхождам се — отвърнах му.

— Тук? Нощно време в парка? Защо?

Не знаех какво да отговоря.

— Документи? — попита вторият.

Паспортът на Зомер беше у мен. Разгледаха го на светлината на джобно фенерче.

— Значи не сте американец, така ли? — попита вторият.

— Не.

— Къде живеете?

— В хотел „Рауш“.

— Отскоро ли сте в Ню Йорк? — попита по-високият.

— Не.

Малкият продължаваше да изследва паспорта ми. Усетих онова потрепване в стомаха, което познавах от десет години сблъсък с полиция. Погледнах лакираното конче на въртележката, което се бе изправило пред една гондола във вечен протест, после се загледах в звездното небе и си помислих, че би било странно, ако ме задържат като немски шпионин. Малкият полицай продължаваше да се ровичка из паспорта ми.

— Готов ли си? — попита високият.

— Мисля, че не е крадец, Джим.

Джим не отговори. Другият стана неспокоен.

— Трябва да вървим, Джим. — Обърна се към мен: — Не знаете ли, че е твърде опасно да се разхождате тук сам през нощта?

Поклатих глава. Представите ми за опасност бяха съвършено различни. Погледнах към въртележката.

— Тук през нощта се навъртат всякакви хора — обясни по-високият. — Крадци, джебчии и тем подобни. Всеки миг нещо се случва. Или искате да ви спукат от бой?

Той се засмя. Не му отговорих. Само поглеждах към паспорта си, който все още бе в ръцете на дребния полицай. Паспортът бе всичко, което имах, ако исках да се върна в Европа.

— Елате с нас — каза Джим най-сетне. Не ми връщаше паспорта. Последвах двамата. Те стигнаха до полицейска кола, която стоеше на края на една улица. — Качете се — каза Джим.

Седнах на задната седалка на колата. След малко излязохме от парка и се озовахме на Деветдесет и девета улица. Колата спря. Джим се обърна и ми подаде обратно паспорта.

— Хайде, човече, слизайте. В парка можеше да ви докопа и някой друг.

Двамата полицаи се засмяха.

— Ние сме приятели на човека — обясни по-високият.

— Истински приятели на човека, доколкото е възможно.

Изведнъж усетих тила си потен и кимнах механично.

— Излязоха ли вече сутрешните вестници? — попитах ги.

— Да. Копелето е живо. Копелетата са родени с късмет.

Тръгнах по улицата покрай хотел Сен Морис — с малката си градинка отпред, с няколко масички и столчета. Той бе единственият подобен, който бях срещал тук в Ню Йорк. В този град нямаше малки кафенета с вестници, както в Париж, Виена или всяко малко градче в Европа. Може би никой нямаше време за това.

Застанах пред един щанд с вестници. Изведнъж се усетих страшно уморен. Прескочих първата страница — Хитлер не беше мъртъв. Всички останали съобщения бяха противоречиви. Бил военен пуч, или не бил. Берлин изглежда още беше в ръцете на бунтовническите войски. Но пък бунтовниците били вече задържани от верните на Хитлер генерали и Хитлер беше жив. Не беше унищожен. Вече бил издал заповед да се обесят бунтовниците.

— Кога излизат следващите вестници? — попитах.

— Утре. Дневните вестници. Тези бяха сутрешните.

Погледнах отчаяно продавача.

— Ами радиото, пуснете си радиото. Станциите предават цяла нощ последните новини.

— Така е.

Нямах радио. Но Мойков имаше. Може би вече се беше върнал. Взех такси и отпътувах към хотела. Изведнъж бях прекалено съсипан, за да вървя пеш. А и исках да се върна бързо. Тръпнех от нетърпение, но от друга страна бях напълно безучастен, като че ли чувах и възприемах всичко през памук.

Мойков беше в хотела. Не беше излязъл.

— Роберт Хирш беше тук.

— Кога?

— Преди два часа.

Точно по това време го търсих у тях.

— Остави ли съобщение?

Мойков посочи едно радио с лъскави хромирани бутони.

— Донесе това радио за теб. Зенит е. Добра техника. Смятам, че днес ще искаш да го слушаш.

Кимнах му.

— Каза ли нещо друго?

— Беше тук до преди половин час. Беше възбуден, но въпреки това песимист. Каза, че немците не са успели в никоя революция. Дори и в бунт. Техният бог били заповедта и послушанието, а не съвестта. Той определи атентата като военен пуч — не защото нацистите били масови убийци, превърнали правото в кървав фарс, а защото били изгубили войната. Допреди половин час заедно слушахме новините, но като чу, че Хитлер е жив и реве за мъст, Хирш си тръгна. Апарата остави тук за теб.

— Междувременно случи ли се нещо ново?

— Хитлер иска да държи реч. За да убеди народа, че провидението го било спасило!

— Естествено! Казаха ли нещо за войските на фронта?

Мойков поклати глава.

— Нищо, Лудвиг. Войната продължава.

Кимнах му. Той ме погледна.

— Изглеждаш жълт зелен. С Роберт Хирш вече пийнахме една водка. Но съм готов да пийна и една с теб. Това е нощта на нервните сривове. Или на водката.

Отказах му.

— Не, Владимир. Уморен съм до припадък. Ще взема радиото. Има ли контакт в стаята ми?

— Няма нужда, това е транзистор. — Мойков продължаваше да ме гледа втренчено. — Не се ли побъркваш? Пийни поне глътка. Вземи и това. — Той отвори огромната си длан, в която имаше три таблетки. — За да заспиш. Утре сутрин ще има достатъчно време да се изясни кое от всичко това е вярно и кое не е. Съвет на прастария емигрант, който десетократно е имал подобни надежди и е бил принуждаван да ги погребе единайсеткратно.

— Мислиш, че и сега ще стане така ли?

— Утре ще разберем. Надеждата често носи със себе си нежелани мисли в леглото. Разбрах, че и убиецът мени цвета си, в зависимост от това дали работи за своята кауза или против нея. Отдавна съм се отказал от тази игра — по-добре отново да повярвам на десетте божи заповеди. И без това сами по себе си са достатъчно несъвършени.

Сянка на жена се вмъкна вътре. Беше много стара, с кожа като от сива смачкана хартия. Мойков стана.

— Имате ли нужда от нещо, графиньо?

Сянката бързо кимна.

— Съдоразширяващите ми, Владимир Иванович. Свършиха. Тези юлски нощи! Човек не може да заспи. Напомнят ми за летните нощи на 1915-та в Санкт Петербург. Бедничкият цар!

Мойков й подаде малка бутилка водка.

— Ето ви съдоразширяващото, графиньо. Лека нощ. Приятни сънища!

— Ще се опитам!

Сянката се изниза навън. Носеше много старомодна сива рокля с остро деколте.

— Живее с миналото — каза Мойков. — За нея времето е спряло с руската революция от 1917-та. Оттогава е мъртва. Просто не го знае. — Той ме погледна внимателно. — Прекалено много неща се случиха през последните трийсет години, Лудвиг. За кървавото минало няма справедливост. И никога не е имало. В противен случай трябва да се изтреби целия свят. Повярвай на един стар човек, който някога е мислил също като тебе.

Взех радиото и се качих в стаята си. Прозорците бяха отворени. На нощното ми шкафче стоеше китайската бронзова ваза. „Колко отдавна беше всичко това“, помислих си. Поставих радиото до нея и се заслушах в новините, които се излъчваха от време на време и без дъх, между джазова музика, реклами за уиски, тоалетна хартия, студени кремове, разпродажби на по-ниски летни цени, бензин, луксозни гробища със сух фин пясък и прекрасен изглед. Опитах се да хвана презокеански станции — Англия или Африка — на моменти почти успявах, дочувах по няколко откъслечни думи, после обаче се появяваше статично електричество от бурята над океана, буря зад хоризонтите като отекваща битка. Станах и се загледах през прозореца, зад който притихнала се стелеше юлската нощ с едри звезди. После смених станцията на радиото, изпълнено с блудкавия миш-маш от пропаганда с трагични истории, между които не можех да направя разлика, само че рекламите ставаха все по-крещящи и настойчиви, а новините — все по-лоши. Атентатът се беше провалил. Армията вече беше започнала да арестува бунтовниците, генерали срещу генерали, а партията на убийците вече замисляше нови методи за изтезание, съвсем бавно да беси или обезглавява съзаклятниците. Често в тази нощ се споменаваше името Господне, но явно бе на страната на Хитлер. Съвсем изтощен заспах едва призори.

На обяд чух от Мойков, че през нощта в хотела е починал един емигрант. Той много незабележимо обитаваше своята стая. Казваше се Зигфрид Зал и бе умрял от сърдечен инфаркт. Вече го бяха отнесли. Никога не го бях виждал.

— Можеш да се настаниш в стаята му — каза Мойков, — малко е по-голяма от твоята. А е и по-хубава. По-близо е до банята. Цената е същата.

Отказах. Мойков не ме разбра. Всъщност и аз не се разбирах.

— Изглеждаш ужасно — обясни ми той. — Приспивателните явно не ти действат.

— Напротив, обикновено има ефект от тях.

Той ме погледна критично.

— Когато бях на твоите години, също си мислех само за мъст и своята лична справедливост… Днес това ми се струва наивно, все едно дете пита за топката си, която се изгубила след ужасно земетресение. Разбираш ли, Лудвиг?

— Не — отвърнах му. — Но за да не помислиш, че съм побъркан, ще сменя стаята си с тази на Зигфрид Зал.

Подвоумих се дали да не се обадя на Хирш. Но изведнъж ми се отщя да говоря за атентата. Беше се провалил и нищо не се беше променило. Нямаше за какво повече да се приказва.

Глава шеста

Върнах вазата обратно на Силвър.

— Истинска е — казах му.

— Добре. Въпреки това не е нужно да доплащате — възрази ми той. — Продаденото си е продадено! Ние сме честни хора.

— Въпреки това я връщам.

— Но защо?

— Защото искам да направим една сделка с вас.

Силвър бръкна в джоба си, извади десетдоларова банкнота, целуна я и я премести в другия джоб на якето си.

— Какво да ви почерпя? — попита весело той.

— Защо?

— Басирах се с брат ми дали ще върнете вазата или не. И спечелих. Искате ли да пийнем по кафе? Не американско, а чешко. Американците правят кафе като за умрелите. В чешката сладкарница не е такова, а го запарват свежо, без да го варят.

Прекосихме шумната улица. Една кола от чистотата разпръскваше водни струи на всички страни. Лилава товарна кола за бебешки пелени за малко да ни сгази. Силвър ме спаси с един забележително бърз скок. Под лачените си обувки днес той беше обул жълти чорапи.

— Каква сделка искахте да ми предложите? — запита ме той, след като седнахме в сладкарницата. Наоколо ухаеше на сладкиши, какао и кафе.

— Искам да ви върна вазата и да разделя с вас печалбата четирийсет на шейсет. Шейсет за мен.

— Това ли наричате подялба?

— Даже щедра подялба.

— Защо изобщо искате да ме включите, след като сте убеден, че е истинска?

— Имам две причини. Първата е, че не мога да я продам, тъй като не познавам никого тук. А втората е, че търся работа. По-особена работа, амбулантна, за човек, който няма право да работи. Накратко, работа за емигрант?

Силвър се вгледа в мен.

— Евреин ли сте?

Кимнах.

— Беглец?

— Да. Но имам виза.

— Какво бихте искали да правите?

— Каквото пожелаете. Подреждане, каталогизиране, някаква черна работа. Само за няколко седмици, докато открия нещо друго.

— Разбирам. Странно предложение. Под магазина имаме огромно мазе. Пълно е с вехтории. И ние не знаем добре за какво служат. Разбирате ли нещо от това?

— Малко. Но мисля, че е достатъчно за подреждане и каталогизиране.

— Откъде сте научили всичко това?

Извадих паспорта си. Той отвори на графата „професия“.

— Антиквар, така си и помислих веднага! Колега! — каза той, изпи кафето си и се изправи. — Да се върнем в магазина!

Отново прекосихме улицата. Почти бях изсъхнал от водния душ на колата за миене на улици. Слънцето бе жарко, миришеше на водни изпарения и изгорели газове.

— Бронзът ли е вашата специалност?

Кимнах.

— Бронзът, килимите и доста други неща.

— Къде сте научили това?

— В Брюксел и Париж.

Силвър ми предложи черна тънка бразилска пура. Мразех пурите, но все пак я взех.

Развих вазата от копринената хартия и я загледах на слънцето. За миг отново усетих паниката на нощите по кънтящите коридори на музея. После оставих вазата на една масичка до прозореца.

Силвър ме беше наблюдавал.

— Ще ви кажа какво можем да направим. Ще покажа вазата на собственика на „Лу & Ко“. Знам, че тези дни се връща от Сан Франциско. Аз самият не разбирам много от тези неща. Съгласен ли сте?

— Съгласен. А какво ще кажете за работата? За подреждането и класифицирането?

— Какво ще кажете за този образец? — попита Силвър и посочи масата, върху която стоеше вазата. — Добър ли е, или не?

— Средна ръка „Луи Петнайсети“, провинциално, старо, но има и нови слоеве — отвърнах аз и благославях наум мъртвия Зомер, който притежаваше артистична любов към всички стари неща.

— Не е зле — каза Силвър и ми подаде огънче за пурата. — Знаете повече от мен. Честно казано, ние с брат ми наследихме магазина — обясни той. — Самите ние сме адвокати. Професията ни не ни допадаше. Ние сме честни хора, а не ловци на параграфи. Магазинът е наш едва от няколко години и ние далеч още не разбираме всичко. Но ни доставя огромно удоволствие. Това е нещо като да живееш в цигански табор. И сладкарничката отсреща, откъдето може да се види дали вътре влиза клиент. Разбирате ли?

— Напълно.

— Магазинът е празен, но затова пък улицата се променя непрестанно — каза Силвър. — Като на филм. Вечно нещо се случва. Предпочитаме това, отколкото да защитаваме нехранимайковци и да печелим разводи. Много по-почтено е. Не смятате ли?

— Абсолютно съм съгласен — отговорих доста озадачен от адвоката, който смяташе търговията с произведения на изкуството по-честна от правото.

Силвър кимна.

— Аз съм оптимистът в нашето семейство. Зодия близнаци. Брат ми е песимист. Той е роден рак. Магазинът ни е общ. Затова трябва да попитам и него. Съгласен ли сте?

— Трябва да се съглася, господин Силвър.

— Добре, минете отново след два-три дни. Тогава ще знаем повече и за вазата. Колко ще искате за работата си тук?

— Колкото да живея.

— В хотел Риц ли?

— Не, в хотел „Рауш“, там е малко по-евтино.

— Какво ще кажете за десет долара на ден?

— Нека са дванайсет — отвърнах. — Много пуша.

— Ще бъде само за няколко седмици — каза Силвър. — Не повече. За продажбите не ни е необходима помощ, дори аз и брат ми сме прекалено много. Затова и през повечето време само единият стои в магазина. Това бе и една от причините да предприемем такава промяна, да печелим, но да не се преработваме. Прав ли съм?

— Естествено!

— Чудно! Как добре се разбираме, а всъщност почти не се познаваме.

Не обясних на Силвър, че хората се разбират добре, щом единият винаги се съгласява с другия. Влезе една жена с шапка с перо на главата. Всичко върху нея шумолеше. Сигурно беше облякла доста копринени фусти. Лицето й беше силно гримирано и с много бръчки. Престаряла зайка с пудингово лице.

— Имате ли венециански мебели? — попита тя.

— Най-добрите — увери я Силвър и ми направи таен знак да си тръгвам. — Довиждане, граф Орзини — ми каза относително тихо. — Утре заран ще ви изпратим мебелите.

— Но не преди единайсет — отвърнах аз. — Между единайсет и дванайсет в Риц. Оревоар, мон шер!

— Оревоар — отвърна Силвър със силен акцент. — Точно в единайсет и трийсет.

— Стига вече! — каза Роберт Хирш. — Стига! Не смяташ ли?

Той загаси телевизора. Говорителят с лъскави зъби и охранено лице доста самоуверено информираше за събитията в Германия. Вече го чухме два пъти по другите канали. Самоувереният затлъстял глас стана по-тих и лицето изчезна учудено в сянката, която покри екрана до ръба на стъклото.

— Слава Богу! — каза Хирш. — Най-доброто на тези машинки е, че човек може да ги спре.

— Радиото е по-добро — отвърнах аз. — Поне не виждаш говорителя.

— Искаш ли още да слушаш радио?

Поклатих глава.

— Всичко свърши, Роберт! Провал. Нищо не пламна. Това не беше революция.

— Беше просто пуч. Започнат от военните, потушен от военните. — Хирш ме загледа със светлите си отчаяни очи. — Беше просто бунт сред посветени, Лудвиг. Те знаеха, че войната е загубена. Искаха да спасят Германия от разрушение. Това бе патриотичен бунт, а не човешки.

— Не може нещата така да се класифицират. Не беше просто военен бунт, участвали са и цивилни.

Хирш поклати глава.

— Не си прав. Ако Хитлер бе продължил да печели, нищо нямаше да се случи. Това не бе бунт срещу режим на убийци, а просто метеж срещу режима на некадърник. Не протестираха срещу концентрационните лагери с убийствата и крематориумите, а се надигнаха, защото Германия бе разрушена.

Съчувствах му. Той се измъчваше по различен начин от мен. Животът му във Франция беше по-скоро смесица от гняв, справедливост, приключения и съчувствие, отколкото от морал и наранен светоглед. Така че, колкото и странно да звучи, той се бе сблъскал с нацистите на сродна плоскост, но ги превъзхождаше. Нацистите, без да го осъзнават, бяха по своя мярка моралисти с трудно понятен мрачен морал и нечист разрушителен светоглед, така че много често отговорността им се позоваваше единствено на сляпото подчинение на роба и всевластието на заповедта.

Хирш имаше предимство пред тях; вместо войнишка мешка той носеше бойно снаряжение и се оставяше да го води интелигентността му, а не да го препъват емоциите му. Неслучайно той произхождаше от един народ, който бе тачил науката и философията, още когато преследвачите му са се катерили като маймуни по дърветата. Имаше предимството на по-бързия рефлекс и интуитивно продължаваше традицията на своя народ, който след две и половина хилядолетия преследване издържа на мъките и отчаянието. Ако беше осъзнал това, той би загърбил предпазливостта си и с него щеше да е свършено.

Погледнах го. Сега лицето му изглеждаше спокойно и съсредоточено. Но по същия начин изглеждаше и Йозеф Бер. Тогава в Париж бях прекалено уморен, за да остана още една нощ с него, да поговорим и да пийнем. На другата сутрин го намериха обесен на прозореца на стаята му, вятърът го люлееше, блъскаше се от време на време в другото крило на прозореца като бавен мъртвешки часовник. Човекът без корени ставаше лабилен и бе податлив на опасната случайност, която при другите не играе никаква роля. Интелигентността също е опасна, когато се опълчи срещу самия теб — подобно на мелнични камъни, които се саморазрушават, без да мелят зърно. Знаех го и затова след вълненията през нощта почти насила се заставих да приема забравата. Който се беше научил да може да чака, бе по-устойчив на разрушителната сила на разочарованието. Но Хирш не можеше да чака.

Затова при него се беше развил един странен синдром: на пълководеца. Той не се интересуваше само от това, че атентатът и бунтът се бяха провалили, не можеше да се примири и с факта, че според него и двете са били подготвени аматьорски. Възмущението му беше на професионалист, който установява лошо свършена работа.

В магазина влезе една домакиня с червени бузи. Тя поиска тостер, който да се самоизключва. Наблюдавах Хирш, докато й демонстрираше лъскавия хромиран уред. Беше спокоен и даже успя да продаде на жената и електрическа ютия; въпреки това не можех да си представя, че ще направи кариера като продавач.

Погледнах към улицата. Това бе часът на счетоводителите. Точно по това време те отиваха на обяд в закусвалните. Това бяха кратките часове, в които се измъкваха от вентилираните кафези на офисите си и си въобразяваха, че заплатите им са с две степени по-високи от на останалите. Вървяха в самоуверени групички, бърбореха доста високо, плътно един до друг, жакетите им се вееха на топлия вятър и бяха обсебени от обедния живот с илюзията на мъже, които досега трябваше да са станали шефове, ако съществуваше и грам справедливост на тази земя.

Хирш погледна през рамото ми.

— Това е парадът на счетоводителите. А след два часа започва този на съпругите. Прелитат от една витрина на друга, без да имат намерение да купят нещо, разправят си последните клюки, а при разходките си следват простата йерархия на парите; най-богатата крачи в средата, две по-малко богати й асистират от двете страни. През зимата човек може да ги разпознае веднага и по кожените палта. Норката е в средата, черните персийки са от двете й страни, прилежни и глупави. Междувременно още по-прилежните им съпрузи в преследване на долара, си докарват сърдечен инфаркт. Америка е страната на богатите вдовици и младите бедни алчни мъже. Така се върти колелото на съзиданието и отмирането. — Хирш се засмя. — Каква разлика само от авантюристичното съществуване на бълхите, които скачат от човек на човек и от куче на куче, и скакалците, които прелитат над цели континенти.

Някой почука на прозореца.

— Мъртвите възкръсват — казах. — Ето го Равик. Или брат му.

— Самият той — отвърна Хирш. — Отдавна е тук. Не знаеше ли?

Поклатих глава. Равик бе известен лекар в Германия. Избяга във Франция и бе принуден да работи нелегално за един по-некадърен френски лекар. Познавах го от времето, когато между другото преглеждаше и в един голям бордей в Париж. Беше много добър хирург. Когато оперираше, френският лекар оставаше в операционната, докато пациентът изпаднеше под наркоза, после влизаше Равик и правеше операцията. На него това не му тежеше; беше щастлив, че има работа и може да оперира. Беше хирург по призвание.

— Къде работиш сега, Равик? — попитах го. — И как? В Ню Йорк няма бордеи?

— Работя в болница.

— Нелегално ли?

— Полулегално. Нещо като квалифициран санитар. Трябва още веднъж да положа изпит. На английски.

— Както във Франция?

— По-леко. Във Франция бе още по-трудно. Тук поне дипломата от гимназията се признава.

— А защо не всичко?

Равик се засмя.

— Скъпи ми Лудвиг. Още ли не си разбрал, че човеколюбивите професии са най-завистливи на света? Теология и медицина. Техните организации защитават посредствеността с огън и меч. Не бих се учудил, ако и в Германия, когато се върна след войната, се наложи да полагам повторно изпити.

— Искаш ли да се върнеш? — попита Хирш.

Равик повдигна рамене.

— Ще му мисля, когато се стигне дотам. Параграф шести от Лаонския молитвеник. Преди това идва годината на отчаянието. Нека първо оцелеем!

— Защо пък на отчаянието? — попитах. — Не вярваш ли, че войната е загубена?

Равик кимна.

— Напротив! И точно затова. Атентатът срещу Хитлер не успя, войната е загубена, но немците продължават да воюват. Отвсякъде ги изтласкват, но те се борят за всяка педя земя, като за Свещения Граал. Това ще бъде годината на разбитите илюзии. Човек не може повече сам себе си да залъгва, че бедните немци са насилени от нацистите, слезли от Марс. Самите бедни немци са нацисти и защитават нацисти с живота си. Като крехък порцелан ще се разрушат илюзиите на емигрантите. Който се бори за привидните си потисници, той ги обича.

— Ами атентатът? — попитах.

— Провали се — отвърна Равик. — Без всякакви отзиви. Последният шанс е пропуснат неспасяемо. Верните на Хитлер генерали са ги унищожили. Провалът на офицерите, последвал провала на немското правораздаване. И знаете ли кое ще бъде най-ужасното нещо? Веднага щом отмине, всичко ще бъде забравено.

Замълчахме за малко.

— Равик, да не би да си дошъл да ни направиш живота още по-тежък. И без това сърцата ни са свити — каза му Хирш.

Лицето на Равик се промени.

— Дошъл съм, за да пийна чаша ракия, Роберт. Последния път ти беше останал малко калвадос.

— Сам си я изпих. Но има още малко коняк и абсент. И една бутилка американска водка „Зубровка“ от Мойков.

— Подай ми водката. Предпочитам коняк, но водката не оставя следи. Днес следобед е първата ми операция.

— За някой друг лекар ли?

— Не, но с главен лекар до себе си. Да ме контролира дали работя правилно. Операция, която преди дванайсет години, когато светът бе още непокътнат, бе кръстена на мен. — Равик се засмя.

— Онзи, който живее опасно, трябва да внимава дори и с иронията на съдбата! Не беше ли и това максима от Лаонския молитвеник? Забравихте ли го, или още живеете според него?

— Трябва да започваме отново — казах. — Мислехме, че тук сме на сигурно място и няма да ни трябва повече.

— Човек никога не е сигурен — обясни Равик. — А най-малко, когато се успокои. „Водката е добра, дай ми още една!“ и „Вие сте живи!“, това са неща, които са верни. Не стойте там като мокри кокошки! Живи сте! Толкова много умряха, а така им се искаше да живеят. Винаги мислете за това и временно задръжте, докато премине годината на отчаянието. — Той погледна часовника си. — Трябва да тръгвам. Ако някога наистина се почувствате депримирани, елате при мен в болницата. Една разходка през раковото отделение ще ви излекува.

— Добре! — каза Хирш. — И вземи „Зубровката“ със себе си.

— Защо?

— Като хонорар — отвърна Хирш. — Обичаме бързите анализи, макар и невинаги да са верни. А лечението на депресията чрез по-дълбока депресия все пак е оригинално.

Равик се засмя.

— Не и за наркомани и романтици. — Той взе бутилката, уви я и я прибра в почти празната си лекарска чанта. — Още един последен съвет, безплатно! — добави той. — Не се отнасяйте така дяволски пренебрежително към съдбата си и онова, което ви трябва и на двамата, е една жена, но по възможност да не е емигрантка. Споделената мъка е двойна мъка, а това наистина не ви е нужно.

Беше рано вечерта. Изядох най-евтината вечеря в закусвалнята на ъгъла с две виенски наденички и две хлебчета. После дълго съзерцавах рекламите на сладолед — общо се предлагаха четирийсет и два вида. Америка бе страната на сладоледа. По улиците се срещаха дори и войници, които ближеха шоколадов сладолед. Разликата с Германия бе огромна; там и в съня си войниците бяха като истукани; дори и пръднята им бе като от автомат.

Минах по Петдесет и втора и се запътих към хотела. Това бе улицата на стриптийз клубовете. Стените бяха облепени с плакати на голи и полуголи танцьорки, които вечер се разсъбличаха бавно на сцената пред тежко дишащата публика. Късно вечер там стояха и изтупаните като турски генерали портиери и хвалеха онова, което човек можел да види вътре. Улицата беше изпълнена със странни тоалети; но никъде не съгледах издайническите чадъри и пътни чанти на проститутките от Европа. Не се срещаха и по улицата; а публиката на стриптийз клубовете изглежда се състоеше от мрачни онанисти. Тук проститутките се наричаха „кол гърлс“ и се предоставяха чрез доверени телефонни номера; но дори и това бе забранено, а полицията ги преследваше, като че ли бяха анархистки съзаклятници. Моралът в Америка се диктуваше от женски съюзи.

Напуснах алеята на онанистите и се запътих към улицата на Браунстоун. Там имаше тесни евтини постройки, опасани от стълби, а на високите им стъпала, на железните парапети мълчаливо седяха хора. Алуминиевите кофи за боклук стояха до стълбите, препълнени с боклук. Недорасли хлапета притичваха между колите и се опитваха да играят бейзбол. Майките им клечаха като кокошки на прозорците и по стълбите. Малки дечица се гушеха в тях, като мръсни бели пеперуди пред тесните къщи, уморени и изпълнени с неподправено доверие в здрача.

Резервният портиер Феликс О’Брайън стоеше пред вратата на хотел „Рауш“.

— Тук ли е Мойков? — попитах го.

— Днес е събота — отвърна той. — Моят ден. Мойков е на обиколка.

— Правилно! — Събота е, бях забравил. Очакваше ме една дълга и празна събота.

— И госпожица Фиола пита за Мойков — обясни вяло Феликс.

— Тук ли е още, или си тръгна?

— Не вярвам, във всеки случай не съм я виждал да излиза.

Мария Фиола се насочи към мен под оскъдната светлина на плюшената зала. Носеше широк тюрбан, но този път черен.

— Отново ли трябва да се снимате? — попитах я.

Тя ми кимна.

— Забравих, че днес е събота и Владимир доставя божия си нектар. Но съм се погрижила. От последния път притежавам собствена бутилка. Скрила съм я в хладилника на Мойков. Дори Феликс О’Брайън още не я е открил. Но това няма да трае дълго.

Тя мина пред мен и извади бутилката от хладилника в ъгъла. Аз поставих две чаши върху масата до огледалото.

— Взели сте грешната бутилка. Това е водороден двуокис. Отровен е — казах й като посочих етикета.

Мария Фиола се засмя.

— Това е вярната бутилка. Етикетът залепих сама, за да държа Феликс О’Брайън настрана. Кислородната вода, както и водката, нямат мирис. Иначе нюхът на Феликс е безупречен. Затова е и надписът „силно отровно“! Просто е, нали?

— Всички добри хрумвания всъщност са много прости — отвърнах й с възхищение. — Затова са толкова трудни!

— Преди няколко дни си имах собствена водка. За да заблуди Феликс, Владимир Иванович я беше скрил в една прашна бутилка от оцет, а отпред бе залепил етикет на кирилица. Но на другия ден бутилката бе изчезнала.

— Лахман ли беше? — предположих аз.

Тя кимна изненадана.

— Но откъде знаете?

— Естествена склонност към наблюдение и комбиниране — казах й. — Призна ли си?

— Да. Изпълнен с покаяние, той върна тази бутилка. Тя е по-голяма; другата бе едва половин литър; а тази е около три четвърти. Наздраве!

— Наздраве! — „Тежка водка!“, помислих си. Лахман не е могъл да я помирише. Кой знае какво ли го е сполетяло при пуерториканката. Но може да го е представил за сливова ракия.

— Обичам да стоя тук — обясни Мария Фиола. — Това е навик отпреди. Доста дълго време живях тук. И сега обичам да се заседявам в хотела. Винаги нещо се случва. Хора пристигат и си отиват; а „здравей и сбогом“: това са най-вълнуващите неща в живота.

— Така ли мислите?

— А вие не смятате ли така?

Замислих се. В живота си бях преживял доста посрещания и сбогувания. Дори прекалено. Особено сбогуванията. За мен спокойният живот бе много по-вълнуващ.

— Може би сте права — отвърнах. — Но за тази цел не е ли за предпочитане големият хотел?

Тя поклати тюрбана си, под който дръннаха металните ролки.

— Големите хотели са безцветни. Тук е друго. Тук чувствата не се прикриват. Забелязали сте го в мен. Вече срещахте ли се с Раул?

— Не.

— А с графинята?

— Само бегло.

— Предстоят ви още много неща. Още една водка? Чашките са много малки.

— Те винаги са такива.

Нищо не помагаше; мисълта за Лахман караше водката да мирише на тамян. Спомних си за Лаонския молитвеник: пази се от фантазиите — те увеличават, намаляват и изопачават.

Мария Фиола взе пакета, който стоеше до нея.

— Ето перуките ми! Червени, руси, черни, сиви, дори и бели. Животът на манекена преминава бързо. Не го обичам, затова винаги тук правя последна спирка, преди да започна да се маскирам. Владимир е едно такова спокойно пристанище. Днес ще правим цветни снимки. Защо не дойдете? Имате ли нещо друго предвид?

— Не. Но фотографът ви ще ме изхвърли.

— Ники? Що за идея! И без това там има поне още дузина хора. Ако ви стане скучно, можете да си тръгнете по всяко време. Това не е бизнес парти.

— Добре.

Бих се захванал с всичко, само и само да избегна самотната си стая. Това бе стаята, в която умря емигрантът Зал. Намерих няколко забравени писма в шкафа. Зал не ги бе изпратил. Едното бе до Рут Зал в трудовия лагер Терезиенщат до Виена.

„Скъпа Рут, толкова отдавна не съм чувал нищо за теб, но надявам се, че си добре и си здрава.“

Знаех, че концентрационният лагер Терезиенщат бе сборен лагер за евреите, които бяха изпращани в крематориумите в Аушвиц! Рут Зал най-вероятно отдавна бе изгорена. Въпреки това изпратих писмото. То бе изпълнено с отчаяние, разкаяние, въпроси и безпомощна любов.

— Трябва ли да вземем такси? — попитах я навън. Портфейлът ми бе поизтънял.

Мария Фиола поклати глава.

— В хотел „Рауш“ само Раул се вози с такси. Знам го още от времето, когато живеех тук. Останалите ходят пеш. Даже и аз. А вие?

— Аз съм маратонец. Особено в Ню Йорк. Два и три часа не ми правят впечатление. Премълчах, че това се случваше само в Ню Йорк, защото не се страхувах от полицията. Това ми даваше чувството на сигурност, поне засега.

— Не е далеч — каза момичето.

Исках да поема пакета й с перуките, но тя не позволи.

— Сама ще го нося. Тези неща са чувствителни. Имат нужда от здраво, но все пак нежно притискане, иначе ще се изсипят право на улицата. Тези жени! — Тя се засмя. — Каква глупост! Но баналността ме привлича перверзно. Тя е така освежаваща, ако човек е обграден по цял ден с шегаджии.

— Това вие ли сте?

Тя кимна.

— Това е част от работата ми. Парадокси, словоизлияния и ирония, за да се прокуди лекия дъх на хомосексуалност, който се навърта около модата.

Вървяхме срещу потока пешеходци. Мария Фиола вървеше бързо, с големи крачки. Не ситнеше, а държеше главата си изправена като статуя на Галион на кораб. Това я правеше по-висока, отколкото всъщност беше.

— Днес имаме голям ден — каза тя. — Цветна фотография. Вечерни рокли и кожи.

— Кожи ли? На тази жега?

— Няма значение. Ние винаги сме поне с две годишни времена напред. През лятото се подготвя колекцията есенна и зимна мода. Правят се снимки на моделите. После роклите трябва да се изработят и разпространят. Това трае няколко месеца. Така че всички сме объркали времето. Винаги живеем в два сезона — истинският и другият, за който се снимаме. Понякога ги объркваме. Изглежда малко циганско и не съвсем реално.

Намирахме се на една тясна уличка, която само в ъглите бе осветена с бялата светлина на Хамбургските щандове и закусвалните. Изведнъж ми хрумна, че за пръв път, откакто съм в Америка, се разхождам с жена по улицата.

Около дузина души се бяха събрали в една огромна, почти празна стая, в която имаше малко столове, платформа и няколко светли подвижни стени, осветена от прожектори. Фотографът Ники прегърна Мария Фиола.

Завихри се цял кошер откъслечни разговори, бях представен общо на всички, разля се уиски, а аз се намерих на едно кресло, малко отдалечен от шумотевицата и забравен.

За сметка на това пред мен се откри съвсем нова картина. Разопаковаха се големи кутии, носеха се зад една завеса и отново се изнасяха една по една. След тях идваха палтата и кожите; и започнаха оживени спорове кое да се снима първо. Заедно с Мария Фиола имаше още две манекенки; една руса, която освен сребърните си обувки нямаше почти нищо на гърба си, и една с черни коси и доста мургава кожа.

— Първо мантата — обясни енергично една възрастна жена.

Ники протестираше. Той бе слаб мъж с пепеляворуса коса, който носеше тежка златна верижка вместо гривна.

— Първо са вечерните рокли! Иначе ще се намачкат под кожите!

— Няма нужда момичетата да ги обличат под палтата. Нека си облекат нещо друго. Или да не се обличат. Кожите трябва да се върнат първи. От тази вечер!

— Добре — отвърна Ники. — Явно кожухарите ни нямат доверие. Първо кожите. Шапката от норка. Турмалинът.

Отново се започнаха разправии на английски и френски как да се снима шапката. Без да слушам специално, дочувах по нещо. Изкуствената възбуда за мен като че имаше нещо общо с представление, като че ли се репетираше сцена от „Сън в лятна нощ“ или „Кавалерът на розата“. Струваше ми се, че всеки миг ще се появи Оберон с ловджийски рог.

Изведнъж прожекторите се насочиха към една стена, до която примъкнаха огромна ваза с изкуствени рицарски шпори. Манекенката с русите коси и сребърните обувки излезе с бежова кожена шапка. Директорката заглади косъма, два прожектора, малко по-назад от останалите, светнаха внезапно и манекенката се стресна, като че ли някой полицай я бе заплашил с пистолет.

— Камера! — извика Ники.

Манекенката се размърда отново. Директорката също.

— Още веднъж! — разпореди се Ники. — Малко по-наляво. Гледай встрани от камерата! Добре!

Облегнах се назад. Контрастът между моето собствено положение и картината пред мен ме накара да изпадна в състояние на нереалност, което обаче нямаше нищо общо с объркване или мечтание. По-скоро това бе едно дълбоко успокоение, едно нежно очарование, което не познавах до сега.

Установих, че по време на бягството си не бях стъпвал в театър, а още по-малко в опера. Едно кратко посещение в киното, това бе всичко. И то само за да мога да се скрия за няколко часа.

Следях различните снимки на шапката и русата манекенка, която ставаше все по-истерична. Само че трудно можех да си представя, че и тя, като всяко човешко същество, има своите човешки потребности. Сигурно беше от силната бяла светлина, която променяше и разкриваше всичко. Някой ми донесе още една чаша уиски. „Добре, че дойдох“, помислих си. За пръв път се усетих отпуснат, нямаше я и онази тежест, която, съзнателно или не, винаги дремеше в мен.

— Мария! — извика Ники. — Палтото от опашки!

Мария Фиола се появи внезапно на подиума, тънка и слаба, увита с черно палто с матови отблясъци и нещо като боне от същата тънка, лъскава кожа, поставено настрани върху главата й.

— Добре! — извика Ники. — Продължавай така! Не се движи повече!

Той прогони директорката, която започна да попипва тук и там.

Хети пърхаше наоколо. Мария отвори палтото широко, като че ли беше двете крила на пеперуда. Досега изглеждаше тясно, всъщност обаче беше много широко, подплатено с бяла коприна, на която бяха щамповани големи сиви ромбове.

— Не! Не! Хети! По-късно. Ще правим още снимки. Тези са за начало, неглиже, без поза!

— Но не се вижда…

— После, Хети! Снимай!

Мария не се кокореше като русата манекенка. Тя просто заставаше така, като че ли преди това не се бе движила. Страничните прожектори търсеха лицето й и се вкопчиха в очите, които изведнъж станаха много сини.

— Добре! — обясни Ники. — А сега — с разкопчано палто!

— Задръж го така! — каза Ники. — Като нощно око! С разперени криле!

— Тези пеперуди не са черни, а виолетови! — обясни Хети.

— Тук са черни — отвърна той с чувство на превъзходство.

Явно Хети разбираше нещо от пеперуди. Тя твърдеше, че Ники има предвид траурно палто. Но Ники спечели като отсече, че в модата няма траурни палта.

— Харесва ли ви? — попита ме някой до мен.

Блед пълничък мъж със странно блеснали очи като маслини се настани до мен на едно от сгъваемите кресла. Креслото се разклати и затресе.

— Великолепно — отвърнах искрено.

— Е, не разполагаме с моделите на Баленсиага и големите френски моделиери — каза мъжът. — Резултат от войната. Но пък и Майнбохер и Баленсиага можеха да демонстрират тук. Не мислите ли?

— Точно така — Нямах представа за какво говореше.

— Е, да се надяваме, че проклетата война скоро ще свърши, за да можем да получаваме отново първокласен материал. Тези коприни от Лион…

Мъжът се надигна; извикаха го. Не мислех, че е особено смешно човек да пожелае да прати войната по дяволите по тази причина; напротив, докато си седях така, това ми се стори най-разумната причина.

Снимаха вечерните тоалети. Изведнъж Мария Фиола застана до мен. Носеше бяла много тясна рокля, така че рамената й оставаха непокрити.

— Скучаете ли? — попита ме тя.

— Ни най-малко. — Аз я погледнах. — Мисля дори, че имам приятни халюцинации — продължих. — В противен случай нямаше да ми се струва, че днес следобед съм видял диадемата, която носите в момента, на витрината на Ван Клиф и Арпелс. Беше изложена там като диадема на императрица Евгения. Или беше на Мария Антоанета?

— Имате набито око. Това наистина е от Ван Клиф и Арпелс — Мария се засмя.

— Закупили ли сте я? — попитах. В този миг нищо не ми се струваше невъзможно. Може би момичето е избягалата дъщеря на някой милионер от Чикаго — производител на месни консерви. Често бях срещал подобни неща в клюкарските рубрики на вестниците.

— Не, но не е и крадена. Списанието, за което правим снимките, я е наело. Мъжът отсреща ще си я прибере още тази вечер. Той е служител на Ван Клиф и е тук, за да я пази. Кое ви хареса най-много?

— Черното широко копринено боне, което носехте. На Баленсиага.

Тя се извърна и ме погледна учудена.

— Наистина е от Баленсиага — каза тя бавно. — Откъде знаете? И вие ли сте от бранша? Откъде иначе можете да знаете, че моето е на Баленсиага?

— Не го знаех до преди пет минути. Взех името за марка автомобили.

— И откъде тогава знаете?

— Бледият мъж отсреща ми го каза. Останалото бе комбинация.

— Наистина е негово. Пренесено е с един бомбардировач. Една летяща крепост. Внесено е нелегално.

— Добро предназначение за един бомбардировач. Ако стане традиция, това е началото на нова златна ера.

Тя се засмя.

— Значи нямате миниатюрна камера, скрита в джоба си, и не сте шпионин, който иска да открадне тайните на зимната мода за конкуренцията? Всъщност жалко! Но човек явно трябва да внимава с вас. Имате ли си достатъчно за пиене?

— Да, благодаря.

— Мария! — извика фотографът. — Мария! Снимаме!

— След това всички отиваме за около час в „Ел Мороко“ — каза момичето. — Нали ще дойдете с нас? Трябва да ме приберете у дома.

Тя застана на подиума, преди да успея да й отговоря. Естествено, че не можех да ида. Нямах достатъчно пари за това. Но имаше време. За сега се оставих да ме носи тази атмосфера, където шпионинът е човек, който иска да открадне кройката на някакво копринено боне, а не онзи, който ще бъде измъчван, а утре рано заран — разстрелян. Дори и времето тук бе изместено. Докато навън бе страшна жега, тук бяхме сред люта зима. Под прожекторите бляскаха кожени палта и якета за ски. Ники повтори няколко снимки. Мургавата манекенка се появи с червена перука, Мария Фиола — с руса, а после и с бяла. За няколко минути тя се бе състарила с десетилетия. Това даваше на човек странното усещане, че познава другия от години. Манекенките вече не си правеха труда да се преобличат зад паравана. Бяха уморени и възбудени от силната директна светлина. Никой от мъжете не го беше грижа. Някои от тях и без това бяха хомосексуалисти. А останалите явно бяха свикнали да гледат полуголи жени.

Когато събраха отново всичко в кутиите, обясних на Мария Фиола, че няма да мога да отида с нея. Бях дочул, че „Ел Мороко“ е един от най-добрите нощни клубове в Ню Йорк.

— Защо не? — запита тя.

— Нямам достатъчно пари в себе си.

— Какъв глупчо сте само! Та всички ние сме поканени. Списанието плаща. А вие сте моят придружител. Да не си помислихте, че ще ви накарам да плащате?

Не знаех дали да го приема като комплимент, взирах се в чуждата гримирана жена с руса перука и диадема от смарагди и диаманти, като че ли не бях я виждал никога преди, и изведнъж усетих топлота, като че ли бяхме съучастници.

— Не трябва ли преди това да се върне бижуто? — попитах аз.

— Човекът на Ван Клиф ще дойде с нас. Той смята, че е вид реклама, ако бижуто се покаже там.

Не протестирах повече. Дори и не се учудих, когато вече седяхме, изпълнени със светлина, танци и музика; пейките бяха раирани като зебра, а на тавана — едно изкуствено нощно небе, на което изгряваха и залязваха звезди, осветяваше този нереален свят. В съседна зала един виенчанин пееше виенски песни на немски език, въпреки че Америка бе във война и с двете държави. Това в Европа не би било възможно. Певецът би попаднал в затвора, направо в концлагер, или просто веднага щяха да го линчуват. Тук пееха войници и офицери, които бяха ходили там, запяха въодушевено, доколкото знаеха текстовете на песните. За човек, който бе усетил как думата толерантност в Европа от знаме през деветнайсети век се бе превърнала във вулгарна ругатня през двайсети, това изглеждаше като странен оазис сред пустинята на най-невероятното място. Не знаех дали това е безгрижието на самоувереността или великодушното превъзходство на другия континент, а и не исках да знам. Седях сред танцьори и певци, между непознати неочаквани приятели, под светлината на свещта до една непозната жена с фалшива руса перука, в която блестеше взета назаем диадема, покрита със скъпоценни камъни; като малък паразит пред подареното шампанско, наслаждавах се на подареното благополучие, като че ли бях взел тази вечер назаем и утре трябваше да я върна на Ван Клиф и Арпелс.

В джоба ми шумолеше едно от писмата на емигранта Зал, което не бях изпратил.

„Скъпа Рут, разкъсан съм от покаяние, че прекалено късно се опитах да ви помогна; но кой можеше да предположи, че ще насилят и жените, и децата? Нямах и пари, и не можех да направя нищо. Толкова се надявам да сте живи, макар и да не можете да пишете. Моля се…“

После писмото ставаше нечетливо от сълзи. Не го изпратих, защото исках да премисля дали това не би навредило на жената, ако все пак бе останала жива. Сега вече знаех, че няма да го направя.

Глава седма

Александър Силвър вече ми махаше от магазина. Главата му се подаваше между одежди на мандарин от деветнайсети век и гордиев килим, който висеше до тях. Той отмести и двете встрани и замаха още по-силно. Под него се пулеше каменната глава на кхмерски Буда. Влязох вътре.

— Какво ново? — попитах и се огледах за бронзовата ваза.

Той кимна.

— Показах я на Франк Каро фон Лу. Фалшива е.

— Наистина ли? — възкликнах изненадан. Не можех да разбера защо тогава така ръкомахаше още отдалече.

— Все пак ще си я взема обратно. Не бих искал заради нас да претърпите щети.

Силвър бръкна в портфейла си. Стори ми се прекалено прибързано. Нещо в лицето му не съответстваше на съобщението.

— Не — спрях го, рискувайки по този начин да загубя половината си имущество. — Ще я задържа.

— Добре, значи познавате първия закон в търговията с предмети на изкуството. Не оставяй да те блъфират!

— Това съм го научил доста преди това. И то не като търговец, а като човешко създание. Значи вазата е истинска?

— Откъде си извадихте това заключение?

— От три важни неща. Но да оставим шикалкавенето. Истинска ли е вазата?

— Каро смята, че е истинска. Не може да разбере как са могли да я приемат за фалшива. Смята, че понякога се случва, млади служители в музея, в желанието си да изпъкнат с познанията си, да са прекалено критични. Особено ако са назначени отскоро, се чувстват задължени да покажат, че разбират повече от предшественика си.

— Колко струва вазата?

— Не е особено значим екземпляр. Добре изработен от средния период на Шу. На някой търг на Парки Берне би могла да донесе около четири-петстотин долара. Не повече. Цената на китайския бронз падна значително.

— Защо?

— Защото всичко е евтино. Война. А и няма много колекционери на китайски бронз.

— Само заради войната ли?

Силвър се засмя. Гласът му пееше.

— Колко ще поискате за себе си?

— Онова, което съм платил. А от останалото половината, не четирийсет на шейсет, а само петдесет на петдесет.

— Но първо трябва да продадем вазата. Това, което Каро оцени като за търг, може да е само половината или още по-малко.

Той имаше право. Между стойността на бронза и цената, която можеше да се постигне, имаше огромна разлика. Помислих си дали да не я предложа сам на Каро.

— Да отидем да пийнем по едно кафе — предложи Силвър. — Точно навреме.

Пресякохме улицата. Под лачените си обувки Силвър носеше виолетови чорапи. Така приличаше на еврейски равин с пепитени панталони.

— Искам да ви кажа какво смятам да направя. Ще го предложа отново на музея, от който го купих, ще се обадя и ще им кажа, че уж съм продал бронза. Клиентът ми отишъл при Лу и Каро, които сметнали, че екземплярът е истински, тогава ще кажа на музея, че мога да се опитам да си го получа отново.

— На старата цена ли?

— На цената, която ще обсъдим на втората чаша кафе. Харесва ли ви кафето днес?

— Засега е добре. Но защо искате да продадете вазата точно на същи музей? Така не само ще притесните, ами направо ще разярите мъжа, който я е обявил за фалшификат.

— Точно така. Може би ще ми откаже, но тогава аз ще съм изпълнил задължението си. Търговията с произведения на изкуството в света е като търговията на село; а търговците са бъбривци. Мъжът от музея може би ще научи историята още от следващия търговец; и тогава музеят ще е напълно изгубен за мен като клиент. Разбирате ли?

Кимнах внимателно.

— Но ако предложа вазата първо на него, той ще ми е благодарен. Ще бъде морално задължен. Дори и да откаже, още по-добре, тогава сме свободни да продължим нататък. Има и неписани закони; това е едни от тях.

— Какво ще му поискате?

— Цената, която уж сте заплатили. Не петдесет, ами двеста и петдесет.

— И колко от тях са за вас?

— Седемдесет и пет — отвърна Силвър като направи великодушен жест с ръка. — Не сто, а седемдесет и пет. И ние сме хора. Какво ще кажете?

— Много изискано, но все пак сделка на мой гръб. Лу смята, че при Парки Берне вазата може да се продаде на търг.

Силвър ме прекъсна.

— Скъпи ми господин Зомер, на борсата и при търговията с произведения на изкуството не бива да се спекулира до крайност, в противен случай човек рискува да изгуби всичко. Не си играйте с това. Когато ви помаха добра печалба, не я изпускайте. Това е бил девизът на Ротшилд. Запомнете го за цял живот!

— Добре — отвърнах. — Но имам нужда от хъс при първата си сделка. Рискувах половината си състояние.

— Спорим за нещо, което още не е станало. Музеят може и да откаже. И тогава трябва мъчително да започнем да търсим купувач. В тези времена!

— Вие самият какво бихте предложили, ако знаехте, че вазата е истинска? — попитах го.

— Сто долара и нито цент повече — изстреля като оръдие Силвър.

— Господин Силвър! И това в десет и трийсет сутринта?

Силвър помаха на чешката сервитьорка.

— Опитайте чешките медени пасти — обърна се той към мен. — Прекрасна сладост за кафето!

— Сутринта в десет и трийсет?

— А защо не? Човек трябва да е независим в този живот. В противен случай се превръща в машина.

— Добре, а какво стана с работата при вас?

Силвър постави парче сладкиш в чинията ми. Това беше плосък сладкиш с плътен слой бадеми и захар.

— Говорих с брат си. Можете да започнете утре. Независимо от това какво ще стане с вазата.

Поех дълбоко дъх.

— За петнайсет долара на ден?

Силвър ме изгледа с упрек.

— За дванайсет, както се договорихме. Бих ви взел за християнин. Евреин не би опитвал такива евтини трикове.

— Е, може би не съм вярваш евреин. Но аз съм нещастен свободомислещ човек, който се бори за собствения си живот, господин Силвър.

— Още по-зле. Наистина ли имате толкова малко пари?

— Дори и още по-малко. Даже и дългове. Към адвокатите, които ме вкараха тук.

— Адвокатите могат да почакат. Даже са свикнали да чакат. Нали и аз съм бил адвокат.

— Но още имам нужда от адвокат. Даже съвсем скоро, за да удължа визата си за престой. Той сигурно ще иска аванс.

— Да отидем отсреща в магазина. Късате ми сърцето — каза Силвър.

Отново се шмугнахме сред автомобилите, като евреите в Червено море, и щастливи пресякохме оттатък. Силвър явно бе с бунтарско сърце. Направи се, че не забелязва светофара. Беше нещо като надпревара между зимни кънки и болницата.

— След като обичам да си седя в кафето и оттам да наблюдавам магазина, трябва да съм доста бърз, когато дойдат клиенти — обясни ми той. — Оттам и моето пренебрежение към смъртната опасност при пресичане на улицата. — Извади разпердушинен портфейл. — Значи ви трябва аванс — каза той. — Какво ще кажете за сто долара?

— За работата или за вазата?

— И за двете.

— Добре, но само за вазата — отвърнах му. — Нека работата е съвсем отделно. Най-добре е да ми плащате в края на всяка седмица.

Силвър поклати пренебрежително глава.

— Още някакви желания? Сребърни долари или златни монети?

— Не. Не съм алчна акула. Но това са първите пари, които изкарвам в Америка. Те ме карат да се надявам, че няма да започна да прося или да умра от глад. Разбирате ли ме? Това ме прави като малко дете.

— Разумен начин да станеш отново дете.

Силвър извади десет десетдоларови банкноти.

— Авансът за нашата бъдеща съвместна работа. — И добави още пет банкноти. — Цената, която заплатихте за вазата. Добре ли е така?

— Даже доста щедро. В колко да започна утре?

— Не в осем. В девет. Това е още едно предимство на магазина. Никой не купува антики сутрин в осем часа.

Натъпках парите в джоба си и се сбогувах. Улицата навън бе залята с шум и силна слънчева светлина. Още не бях достатъчно дълго време свободен, за да загубя връзката между парите и съществуванието. Двете за мен означаваха едно и също нещо. Усещах банкнотите като самия живот. Това бяха три седмици живот.

Беше обяд. Седяхме в магазина на Роберт Хирш — Равик, Роберт Хирш и аз. Навън тъкмо беше започнал часът на счетоводителите.

— Човек има много различна стойност — въздъхна Равик. — Не говорим за емоционалното, то е неизмеримо и толкова различно за всеки индивид, че нещо, което за някого е по-скъпо от всичко на света, друг не би удостоил с внимание. И от химична гледна точка в него няма нищо — за около седем долара калций, белтъчини, целулоза, мазнини, много вода и някои други дреболии. Става интересно едва когато някой иска да го унищожи. По времето на Цезар в Галската война убийството на един войник е струвало средно по седемдесет цента. По времето на Наполеон, със стрелковото оръжие, артилерията и така нататък, сумата вече е около две хиляди долара, което включва всичко. Като при това обучението да се убива е отнело минимални средства. За Първата световна война се счита, че покрай огромните вложения за оръдия, укрепления, военни кораби и муниции, сумата за всеки убит войник е достигнала около десет хиляди долара. А за настоящата война специалистите очакват, че убийството на един счетоводител, напъхан в униформа, ще струва поне петдесет хиляди долара.

— Тогава войната постепенно ще спре, защото става много скъпо да се убиват хора — каза Хирш. — Доста морална причина!

Равик поклати глава.

— Не, за съжаление. Военните залагат големи надежди на атомното оръжие, което се разработва в момента. По този начин ще се избегне скъпотията при масовите убийства. Дори се очаква да се стигне отново до нивото от времето на Наполеон.

— Две хиляди долара за труп?

— Да, или даже по-малко.

Обедните новини преминаваха върху екрана на телевизора. Говорителите съобщаваха за задоволителен брой на убитите във войната. Това се повтаряше всеки обед и всяка вечер; като един вид ордьовър към храната.

— Генералите очакват катастрофално спадане на цените — каза Равик. — Те изобретиха тоталната война. Сега не им стига да унищожават само скъпите за поддръжка войници. Искат да съсипят и тила. Много им помогнаха бомбардировачите. Вече се изтребват жени, деца, старци и болни. Хората вече свикнаха с това. — Той посочи говорителя на екрана. — Погледнете го само! Мазен като проповедник!

— Висша справедливост — обясни Хирш. — Военните винаги са я тълкували по особен начин. Защо само войниците са изложени на опасностите на войната? Защо рискът не се разпределя по равно? В крайна сметка това е само логична предпазливост. Децата растат, жените раждат нови войници, защо да не ги изтребим още сега, преди да станат опасни? Човечността на военния и на политика е неизмерима! Един умен лекар също не чака, докато епидемията излезе от контрол. Не е ли така, Равик?

Равик кимна.

— Загасете го, Роберт. Този ведър откос на автомат не се издържа дълго време. Знаете ли защо винаги ще има войни?

— Защото спомените са романтични фалшификатори — отвърнах аз. — Сито, което пропуска сивотата, забравя я и я превръща в чиста авантюра. Всеки в спомените си остава герой. За войната могат да се произнесат само мъртвите, които са участвали от началото до края. Но те никога не могат да проговорят.

Равик поклати глава.

— Никой не усеща болката на другия. Това е. Нито смъртта му. След време в съзнанието му остава само, че самият той е оцелял. Нашата проклета кожа, която ни отделя и ни превръща в егоистични острови. Преживели сте го и в лагерите; болката по мъртвите не може да попречи да покриеш парчето хляб, до което си се докопал. — Той вдигна чашата си. — Как иначе бихме могли да си пием коняка, докато тлъстият говорител там плямпа за човешки жертви, сякаш са свински пържоли?

— Не — отвърна Хирш. — Не бихме могли. Но животът същото ли е за нас?

Пред витрината жена с кобалтовосиня блуза зашлеви плесница на детенце на около четири годинки. Детето се отскубна и ритна майка си по пищяла. После избяга още по-надалеч, за да не може майка му да го достигне и започна да й прави маймунджилъци. Двамата изчезна сред гордо крачещите счетоводители.

— В своята човечност военните откриха ново понятие — каза Хирш. — Те не обичат да говорят за милиони убити, вместо това скоро ще започнат да кичат съобщенията си с мега-убити. Десет мега-убити звучи по-добре, отколкото десет милиона убити. Колко отдавна е било времето, когато военните в древен Китай са ги считали за най-низше съсловие, дори и след палачите, защото те убиват, но само престъпници, докато генералите убиват невинни. Днес обаче те са най-знатните, и колкото повече убиват, толкова по-голяма е славата им.

Огледах се. Равик се бе облегнал на едно кресло със затворени очи. Познавах това негово състояние, то бе типично за лекарите. Можеше да заспи за миг, а в следващия да е буден.

— Спи — каза Хирш. — Хекатомбите, мега-убитите и гримасите на случайността, която наричаме история, падат като безмълвен дъжд в дрямката му. Това е благословията на кожата, която ни отделя, и която тоя така обруга. О, щастие на безучастността!

Равик отвори очи.

— Не спя. Репетирам на английски въпросите при хистеректомия, вие, непоправими романтици теоретици! Забравили ли сте Лаонския молитвеник? Тъгата по непредотвратимото се превръща в опасност! — Той стана и погледна навън към улицата. Счетоводителите бяха изчезнали; вместо тях започна пъстрият парад на съпругите. Те бодро отиваха на пазар с пъстрите си рокли. — Толкова късно ли е вече? Трябва да потеглям за болницата.

— Ти лесно можеш да ни обориш — каза Хирш. — Поне имаш уважавана професия.

Равик се засмя.

— Но доста безнадеждна, Роберт.

— Днес само мълчиш — обърна се към мен Роберт Хирш. — Започна ли да ти досажда този безделен обеден симпозиум?

Поклатих глава.

— Вече съм капиталист и служител. Продадох вазата и утре започвам да подреждам и да се занимавам с вехтории в мазето на Силвър. Всичко това разтърсва.

Хирш се засмя.

— Ние и нашите професии!

— Харесвам си моята — отвърнах му. — Винаги може да се разглежда символично. Подреждането на вехтории! — Извадих парите на Силвър от джоба си. — Вземи поне половината, Роберт. И без това ти дължа още много.

Той не прие.

— По-добре отдели част, за да платиш на Левин и Уотсън. Скоро ще ти потрябват отново. Не ги пропилявай. Властите са си власти, независимо дали има война или не. Как са езиковите ти познания?

Засмях се.

— От тази сутрин разбирам всичко учудващо по-добре… Първата стъпка към гражданското общество направи това. Една магия се превърна в печалба, от бездиханното дребнаво ежедневие. Начало на бъдещето. Работа, заплащане, сигурност.

Роберт Хирш ме погледна критично.

— Вярваш ли, че сме създадени за това?

— А защо не?

— Може би годините на бягство са ни променили, а, Лудвиг?

— Не знам. Това е първият ми ден като гражданин, и то с нелегална работа. Значи още не съм избягал от полицията.

— Имаше войници, които след войната не можеха да се захванат с никаква професия — каза Хирш.

— Нека изчакаме — възразих му аз. — Параграф деветнайсети от Лаонската молитва гласи: грижите за бъдещето не позволяват правилната оценка на настоящето.

— Какво става тук? — попитах Мойков, когато вечерта се върнах в плюшената зала на хотела.

— Катастрофа! Раул! Най-скъпият ни клиент! Човекът от луксозния апартамент със салон, трапезария, мраморна баня в апартамента и телевизор срещу леглото си. Иска да се самоубие!

— Откога?

— От днес следобед. Загуби Кики, приятеля си от четири години насам.

Някой изхлипа силно и сърцераздирателно откъм листата на растенията и саксията на палмата.

— В този хотел доста се плаче — казах. — И винаги сред палми!

— Във всеки хотел се плаче много — обясни Мойков.

— Даже и в Риц ли?

— В Риц се плаче, когато има срив на борсата. А при нас, когато някой, без да иска разбере, че е безнадеждно сам, въпреки че никога не е искал да си го признае.

— Същото може да бъде причина човек да се почувства щастлив. Може да празнува свободата си.

— Или безсърдечието си.

— Кики умрял ли е? — попитах.

— По-лошо! Сгоден е. За жена! Това е трагедията на Раул. Ако беше отишъл при друг хомо, щеше да си остане в семейството. Но за жена! Вечният вражески лагер! Предателство! Грях срещу Светия дух!

— Бедният дявол! Трябва да се защитава на два фронта — от конкуренцията на мъжете и на жените.

Мойков се усмихна. Раул имаше няколко интересни сравнения за това, как изглеждат жените. Най-простото определение беше „моржове без кожа“. А и за превърнатата в култ нежност към дама с големи гърди се бе изказвал доста грубо. „Отпуснато виме на изродени млекопитаещи“ бе едно от най-невинните сравнения. Всеки път, щом си представеше, че Кики е при някой друг, той избухваше.

— Добре, че дойде. Ти си свикнал на катастрофи. Трябва да го качим в стаята му. Не може да остане дълго тук долу. Помогни ми! Момчето тежи над двеста фунта.

Запътихме се към кътчето с палмата.

— Ще се върне отново, Раул! — съзаклятнически му обясни Мойков. — Дръж се! Утре всичко ще бъде наред. Кики ще се върне отново.

— Омърсен! — изръмжа Раул, легнал на дивана като прострелян кон.

Опитахме се да го повдигнем. Той се запъна на мраморната маса и захленчи.

— Малка грешка! Простимо е, Раул! Но ще се върне. Виждал съм често подобни неща. Кики ще се върне разкаян!

— Опозорен като свиня! Ами писмото, което написа? Този парцал няма да се върне! И златният ми часовник е свил!

Раул започна отново да циври. Докато го повдигахме, ме настъпи по крака. Двеста фунта.

— По-внимателно, дърта женка! — изругах, без да се замисля.

— Какво?

— Да — казах по-спокойно. — Държите се точно като затрогваща старица в кафенето!

— Аз, дърта женка? — каза Раул. За миг изглеждаше почти нормално.

— Господин Зомер нямаше предвид това — опита се да успокои нещата Мойков. — Той говори лошо английски. На френски това означава съвсем друго нещо! Голям комплимент!

— Имаше предвид френския израз — излъга Мойков. — За тях това е чест! Фаталната жена!

— Така да напуснат човека! — обясни Раул и се повдигна без чужда помощ. — Изоставен от всички!

Без особени трудности го подкрепяхме по стълбите.

— Няколко часа сън! — заклинателно му говореше Мойков. — Два или три секонала. После една чаша хубаво кафе. И всичко ще ви изглежда различно!

Раул не отговори. Оставихме го да върви сам. Мойков го придружаваше по стълбите нагоре.

— Утре всичко ще е по-просто! Кики не е умрял. Само младежка забежка.

— За мен е мъртъв. И ръкавелите ми е взел!

— Но нали самият вие му ги подарихте за рождения ден. Освен това той ще ви ги върне.

— Защо полагаш толкова усилия за тлъстото говедо? — запитах Мойков, докато слизахме по стълбите.

— Той е най-добрият ни наемател. Ако не е той, трябва да увеличим наемите. И твоя също.

— Господи!

— Говедо или не — каза Мойков, — всеки страда по свой собствен начин, а в страданието хората не могат да се делят на касти. И преди всичко, никакви подигравки. Това би трябвало да го знаеш.

— Знам го — отвърнах засрамен. — Но все пак е различно.

— Относително. Имахме тук една прислужница, която се удави в Хъдсън, само защото синът й откраднал няколко долара. Не можа да преживее позора. Смешно ли е това?

— И да, и не. Нека да не спорим.

Мойков се заслуша нагоре.

— Дано не направи някоя глупост — промърмори той. — Тези ексцентрици по-често дават на късо в живота си от нормалните хора.

— И прислужницата, която се удави в Хъдсън, също ли беше ексцентричка?

— Беше едно бедно създание. Не намираше изход, тук, където всичко е свободно. Искате ли да изиграем партия шах?

— Да. Да пийнем по водка. Или по две. Или толкова, колкото ни се пие. Продай ми една бутилка. Днес искам да си платя.

— Защо?

— Намерих работа. За около един-два месеца.

— Добре! — той се заслуша към вратата.

— Лахман! — казах. — Походката не може да се сбърка.

Мойков въздъхна.

— Не знам дали се дължи на луната, но днес явно е денят на ексцентриците.

След Раул Лахман изглеждаше по-скоро спокоен.

— Сядай — казах му. — Не казвай нищо, а пийни една водка и мисли за поговорката „Господ е в детайлите“.

— Какво?

Повторих изречението.

— Каква глупост! — заключи Лахман.

— Добре, след като не трябва да умираме, трябва да сме смели. Това е казано по друг начин. Раул току-що олицетвори всички възможни чувства.

— Не пия водка. Изобщо не пия, би трябвало вече да го знаеш! Веднъж искаше да ме напиеш с бутилка шери бренди в Поатие. Беше я откраднал. За щастие стомахът ми се възпротиви, иначе сигурно щях да падна право в ръцете на жандармите. — Лахман се обърна към Мойков. — Тя върна ли се?

— Още не. Само Зомер и Раул са тук. И двамата са доста нервни. Днес, струва ми се, има пълнолуние.

— Какво?

— Пълнолуние. Повишава кръвното налягане. Дава простор на фантазията. Разпалва жаждата за убийство!

— Владимир — отвърна Лахман измъчено. — След смрачаване би трябвало да зарежем подигравките над другите. Всеки се занимава достатъчно със самия себе си! Някой друг идвал ли е?

— Само Мария Фиола. Остана час и дванайсет минути. Изпи водка и половина. Сбогува се и тръгна към летището. Ще се върне от пътуването след няколко дни. Там ще представя някакви дрехи и ще се снима. Това достатъчна информация ли е за един шпионин на чувствата, господин Лахман?

Лахман кимна разкаян.

— Голяма досада съм — промърмори той. — Знам си го. Вредя най-вече на самия себе си.

Мойков се заслуша към стълбите.

— За всеки случай ще надникна още веднъж да видя какво прави Раул.

Стана и се запъти към стълбите. Имаше невероятно лека походка за годините и теглото си.

— Какво да правя? — каза Лахман. — Тази нощ сънувах. Старият кошмар! Кастрират ме. Есесовците в тяхната кръчма. С ножица, не с нож. Събудих се с вой. Дали се дължи на пълнолунието? Онова с ножицата де?

— Забрави го — отвърнах му. — Есесовците не са успели. Вижда се в действителност.

— Забелязва ли се? Естествено се забелязва! Това ми докара шок за цял живот. Освен това те частично успяха! Останаха ми следи от нараняванията. Една отвратителна рана. Жените ми се присмиват. Няма по-ужасен живот от този, една жена да ти се присмее, когато си гол. Никога не се забравя! Затова залитам по жени, които имат някакъв дефект. Разбираш ли ме?

Кимнах. Знаех историята му; разказвал ми я бе десетки пъти. Дори не го попитах как е свършила историята с алкохолната тежка вода. Беше много нервен.

— Какво търсиш тук? — попитах вместо това.

— Двамата искаха да минат оттук. Да пийнат по нещо. Може би са отишли на кино, за да се отърват от мен. Платих им и вечерята.

— На твое място не бих ги чакал. Остави ги те да те чакат.

— Мислиш ли? Да, може би си прав. Просто е много трудно, когато човек е така ужасно сам!

— Професията не ти ли помага? Търговията с броеници, иконки и компанията на толкова много светци? Не можеш ли по някакъв начин да включиш и господ?

— Да не си се побъркал? Какво ще ми помогне това?

— Може би ще облекчи примирението ти. Господ е измислен, за да предпазва от сривове, породени от човешката несправедливост.

— Вярваш ли в това?

— Не. Но в нашето лабилно положение човек може да си позволи много малко твърди принципи. Трябва да се хваща за всичко, което му се предложи.

— Толкова сте самоуверени всички — каза Лахман. — Произведение на изкуството! Какво става с твоята работа?

— Утре започвам при един антиквар, ще подреждам и каталогизирам.

— На твърда заплата ли?

Кимнах.

— Грешка! — каза Лахман и веднага живна, защото можеше да даде и той съвет. — Трябва да се ориентираш към търговията. Един сантиметър търговия е по-добра от цял метър работа.

— Ще го запомня.

— Само онези, които ги е страх от живота, се стремят към твърда заплата — поясни Лахман язвително.

Учудващо бе за колко кратко време можеше да обърне мъката си в агресия. „И този е ексцентрик“, помислих си.

— Прав си, обзет съм от страхове, както кучето от бълхи — отвърнах миролюбиво. — Но от това живея. Какво е пред тях твоят дребен сексуален страх! Бъди щастлив!

Мойков слезе по стълбите.

— Заспал е — информира той. — Трите секонала са подействали.

— Секонал? — попита Лахман. — Имате ли още някое хапче?

Мойков кимна и извади кутийката.

— На вас и две са ви достатъчни, нали?

— Защо? На Раул сте дали три. Защо не дадете и на мен толкова?

— Раул загуби Кики. А вие имате надежда.

Лахман понечи да протестира, да не се омаловажава мъката му.

— Изчезвай! — казах му. — При пълнолуние хапчетата действат двойно.

Лахман накуцвайки се запъти навън.

— Трябваше да стана аптекар — въздъхна Мойков.

Започнахме партията шах отново.

— Наистина ли Мария Фиола беше тази вечер тук? — попитах го.

Мойков кимна.

— Искаше да отпразнува освобождението си от германците. Италианското село, където е родена, е превзето от американците. Досега е било окупирано от немците. Значи повече не ти е съюзничка против волята си, а новоизлюпен враг. И като такава те поздравява. Мисля, че съжали, че не можа да ти го каже лично.

— Господ да я поживи! — отвърнах. — Бих приел обявяването на война единствено, ако тя би сложила диадемата на Мария Антоанета.

Мойков се засмя.

— Подготвил съм ти още един удар, Лудвиг. Селото, в което съм роден, наскоро отново бе освободено от германците. Руснаците го освободиха. Значи и аз от принудителен съюзник се превръщам за теб в принудителен враг. Можеш ли да го преживееш?

— Трудно! Общо колко пъти си си сменял националността?

— Около десетина. И не доброволно. Чешка, полска, австрийска, руска, една след друга. И това няма да е краят. Впрочем, шах и мат. Днес играеш доста зле.

— Никога не съм играл добре, Владимир. Ти ме водиш с петнайсет години емиграция и единайсет родини. Като броим и Америка.

— Пристига графинята. — Мойков се изправи. — Пълнолунието прогонва всички навън.

Към старомодната си рокля, закопчана до горе, графинята носеше и шапка с пера. Тя й придаваше вид на стара избеляла райска птица от измачкана хартия. Лицето й бе малко, много бяло и прорязано с безброй фини, нежни линии.

— Едно съдоразширяващо, графиньо? — попита Мойков с тържествена почтителност.

— Благодаря, Владимир Иванович. Може ли да се приема със секонал?

— Искате ли секонал?

— Не мога да заспя. Нали знаете! — оплака се дребната женица. — Мигрена и мъка! А и тази луна! Като над Царско село. Бедният цар!

— Това е господин Зомер — каза Мойков.

Графинята бързо прекара орловия си поглед през мен. Не ме разпозна.

— И той ли е емигрант? — попита тя равнодушно.

— И той — отвърна Мойков.

Тя въздъхна.

— Има много бегълци от живота, а после пък от смъртта. — Внезапно на очите й се появиха сълзи. — Дайте ми съдоразширяващото, Владимир Иванович. Едно малко. И два секонала. — Тя поклати птичата си глава. — Кой може да го разбере? Когато бях младо момиче, в Санкт Петербург, лекарите ме бяха отписали. Туберкулоза. Нямаше надежда. Беше въпрос на дни. А сега? Всички са мъртви, всички лекари, царят, силните офицери! Само аз си живея ли живея!

Тя стана. Мойков излезе с нея и после се върна.

— Получи ли си секонала? — попитах го.

— Да. Както и бутилка водка. Вече е пияна. Не го ли забеляза? Това е старата школа — каза с уважение Мойков. — Нежната женичка изпива по бутилчица на ден. А е над деветдесетгодишна. Не й е останало нищо друго, освен сенките на спомени от изминалия живот, който оплаква. Останали са да живеят като призраци единствено в старата й глава. Първоначално живееше в Риц. После в Амбасадор. После в руски пансион. А сега е при нас. Всяка година продава по един скъпоценен камък. Първоначално бяха диаманти, после рубини, после сапфири. Колкото по-надолу слиза, толкова по-малки стават. Вече са й останали и много малко.

— Останаха ли ти още няколко секонала? — попитах го аз.

Мойков ме изгледа.

— И ти ли?

— Предпазна мярка — отвърнах. — Защото е пълнолуние. Само за всеки случай. Човек никога не знае. Над сънищата нямаме власт. А утре трябва да ставам рано. Да работя.

Мойков поклати глава.

— Учудващо е какво прави човек със своето превъзходство, нали? Виждал ли си някое животно да плаче?

Глава осма

Вече две седмици работех при Силвър. Магазинът имаше огромно мазе, което се простираше далеч под улицата. Имаше и разклонения, които бяха запълнени с всевъзможни вехтории. Имаше дори детски колички, които висяха по ъглите. Братята Силвър бяха наследили всичко това и бяха направили няколко безуспешни опита да подредят и каталогизират всичко това, но скоро се бяха отказали. Не бяха закачили на пирона адвокатските си дипломи, за да се превърнат в счетоводители из тези катакомби. Ако в мазето имаше нещо ценно, то с времето щеше да става още по-ценно. Така си мислеха и отиваха да пият кафе. Приемаха на сериозно единствено професията си на бохеми.

Слизах сутрин в катакомбата и обикновено по обяд се появявах като къртица. Мазето беше осветено само с няколко голи крушки. Напомняше за живота ми в Брюксел и в началото се безпокоях да не започна много да мисля за онова време, но си наложих бавно и съзнателно да свиквам, за да заглуша постепенно подобен комплекс у себе си… Такива експерименти бях принуден да правя често в живота си, за да мога да превърна непоносимото в нещо, с което можеше да се живее. Опитвах се да свиквам с подобни, но не така непоносими неща.

Братята Силвър често ме посещаваха. Слизаха по подвижна стълба. На електрическата светлина първо се виждаха лачените обувки, пасторските чорапи и карираните панталони на Александър Силвър; а после и лачените обувки, копринените чорапи и черните панталони на брат му Арнолд. И двамата бяха любопитни и дружелюбни, не идваха да ме проверяват. Просто им се бъбреше.

Свикнах с катакомбата и шума на колите и камионите над мен. Постепенно дори успях да разчистя долу малко място. Част от вещите бе с толкова ниска стойност, че не си струваше да се пази. Това бяха изпочупени кухненски столове, няколко разкъсани дивана, които дори не бяха ръчно изработени. Братята просто ги изкарваха вечер на тротоара за сутрешната бригада по почистването.

След няколко дни открих в мазето почти безценни употребявани тъкани килимчета. И двете бяха молитвени килимчета на Гордес, единият със синя, а другият със зелена нишка. Не бяха модерни копия; бяха оригинали на около двеста и петдесет години и добре запазени. Подобно на териер гордо ги замъкнах горе.

В магазина седеше натруфена жена, окичена със златни верижки.

— Ето го и нашият експерт, уважаема госпожо — каза Александър Силвър, без да промени изражението на лицето си. — Господин Зомер от Лувъра в Париж. Говори предимно френски. Какво ще кажете за масата, господин Зомер?

— Най-добрият Луи Петнайсети. С много изчистена линия. Добре запазен рядък екземпляр — отвърнах със силен френски акцент. После, заради самия ефект, повторих всичко това и на френски.

— Прекалено е скъпа — каза жената с веригите.

Силвър бе изненадан.

— Но аз не съм ви споменал за цената?

— Няма значение! Твърде е скъпа!

— Добре — бързо се окопити Силвър. — Тогава вие предложете цената, уважаема госпожо!

Сега жената се стресна. Подвоуми се за миг.

— Ами какво струва килимчето? — попита тя и посочи зеления Гордес.

— Няма цена — отвърна Силвър. — Това е наследство от майка ми. Не се продава.

Жената се засмя.

— Само зеленият е от наследството — обясних аз. — Синият е мой. Донесох го, за да го покажа на господин Силвър. Ако го купи, ще стане комплект със зеления. Това увеличава стойността с около двайсет процента.

— Човек може ли изобщо да си купи нещо при вас? — попита иронично жената.

— Масата, а и всичко, което виждате наоколо — отвърна Силвър.

— И зеленото килимче ли?

Трудността с килимчето идваше оттам, че Силвър нямаше понятие какво е това и затова не знаеше доларовата му цена. Нямаше как да се разберем. Жената с веригите седеше между нас и ни наблюдаваше.

— Добре — каза той наслуки. — За вас може и килимчето.

Жената се засмя.

— Така си и мислех. Колко?

— Осемстотин долара.

— Прекалено е скъпо — каза жената.

— Явно обичате тази дума. А вие какво бихте платили?

— Нищо — обясни тя и стана. — Исках просто да се уверя какво вършите. Всичко е измама!

Като се забърза към изхода, веригите й се раздрънчаха. По пътя си събори един холандски фенер и дори и не си направи труда да го вдигне. Силвър го вдигна.

— Женена ли сте, уважаема госпожо? — попита той с разтапящ се тон.

— Защо ви интересува това?

— Нищо. Бихме искали само, аз и колегата, да включим достойния за съжаление ваш евентуален съпруг във вечерната си молитва. На английски и на френски.

— Няма да стъпи никога повече — казах аз. — Или само с полиция.

Силвър махна с ръка.

— Неслучайно съм бил адвокат. Тази кранта така и така нямаше да купи нищо. Чуми като нея ги има с десетки хиляди. Скучно им е и тровят живота на продавачите. Най-често висят в магазини за обувки и дрехи, и пробват часове наред, но не купуват нищо. — Той погледна килимите. — Каква е тази история с майчиното ми наследство?

— Гордес, началото на деветнайсети век, може би и края на осемнайсети, малоазиатски. Хубави екземпляри. Считат се почти за антични. Съвсем антични са тези от седемнайсети и шестнайсети век. Но оттогава всъщност има много малко молитвени килимчета. И повечето от тях са персийски.

— На каква стойност ги оценявате?

— В Париж, при търговеца на антики преди войната, биха стрували около петстотин долара.

— Двете заедно ли?

— Не, парчето.

— По дяволите! Не смятате ли, че това е повод да пийнем по чашка кафе?

Тръгнахме по познатия път за отсреща — Силвър по своя начин на самоубиец, като принуди един форд да закове спирачки, които изскърцаха, а шофьорът доста грубо го изруга. Най-нежното обръщение бе „тъп пръч“. Силвър сияещ му помаха.

— Така — обясни той. — Самообладанието ми е отново възстановено. Беше разклатено от тази шейна.

Погледнах го неразбиращ.

— За съжаление аз съм доста избухлив човек — каза той. — Холерик от класа. Шофьорът имаше право да ме ругае, но шейната — не. Така или иначе сме квит. Вътрешният мир е възстановен. Какво ще кажете за виенска кифличка към кафето?

— С удоволствие.

Не можах точно да проследя логиката му, но приех кифличките. Военните години във Франция и гладните емигрантски години бяха оставили в мен ненасита, така че можех да ям по всяко време и ми беше все едно какво. По време на разходките си из града винаги се спирах пред магазините за хранителни стоки, за да се насладя на показаните огромни бутове, деликатеси и торти.

Силвър извади портфейла си.

— Работата с вазата се уреди — съобщи с триумфиращ глас. — Музеят изпрати телеграма, че я приема обратно. На по-висока цена, отколкото си мислехме. Уредникът е сменен. Не само заради нас. Допускал е много подобни грешки. Ето вашия дял. — Той постави две банкноти по сто долара до чинията ми с кифлички. — Доволен ли сте?

Кимнах.

— Какво ще правим с аванса? — попитах го. — От тези ли пари да ви върна, или ще ми удържите от заплатата?

Силвър се засмя.

— Всичко е удържано. Спечелихте триста долара.

— Двеста и петдесет — поправих го аз. — Петдесет платих аз самият.

— Правилно. А когато продадем и килимите, също ще получите премия. Ние сме хора, а не автомати за правене на пари. Преди бяхме автомати за гонене на печалба. Съгласен ли сте?

— Съгласен, даже много. Нямате грешка, господин Силвър!

— Още една кифличка?

— С удоволствие. Вкусни са, но са много малки.

— Приятно е тук, нали? — каза Силвър. — Винаги съм си го мечтал, хубаво кафене близо до магазина. — През цялото време държеше под око нашия магазин отсреща и следеше да не влезе някой купувач. Това му придаваше вид на усърден врабец, който търси храна под заплахата на конските копита. Изведнъж въздъхна дълбоко. — Всичко би било чудесно, ако на брат ми не му беше хрумнала тази шантава идея — каза той.

— Каква идея?

— Има си приятелка. Неверница. Представете си само, сега пък му е хрумнало да се женят! Трагедия! Това ще бъде краят ни!

— Неверница ли? Какво означава това?

Силвър ме погледна озадачен.

— Нима не знаете? Вие, евреинът? Значи наистина сте агностик. Неверницата е християнка! Християнка с изрусени с кислородна вода кичури около ушите, и очи като на херинга, а в устата й четирийсет и осем зъба, алчни за спестените ни с пот на челото долари. Изкуствена руса хиена и два криви десни крака!

Трябваше ми време да проумея обрисуваната от Силвър картина.

— Бедната ми майчица — продължи той. — Би се обърнала в гроба, ако не беше изгорена преди осем години. В крематориум.

Не успявах да проникна в този миш-маш. Думата ме уцели като сигнална ракета. Побутнах чинийката си встрани. Внезапно се появи сладникавият мирис, от който ти се повдига и който добре познавах.

— Крематориум ли? — попитах аз.

— Да. Това е най-простото нещо тук. И най-чистото. Тя беше смирена еврейка, родена в Полша. Почина тук. Нали знаете…

— Знам — побързах да отговоря. — А брат ви, защо не бива да се жени?

— Не и за неверница! — възмутено обясни Силвър. — В Ню Йорк има достатъчно приятни еврейски момичета, повече, отколкото в Палестина. Една трета от Ню Йорк са евреи! И да не намери никоя сред тях! Къде другаде, ако не тук? Но не, трябва да наложи своето! Това е нещо като да се ожениш за Брунхилде в Ерусалим.

Изслушах мълчаливо излиянията му и се пазех да не издам пред него парадокса на своя антисемитизъм. С тези неща шега не бива, дори и иронични сравнения.

Силвър се овладя.

— Не исках да ви разправям всичко това — каза той. — Не знам дали изобщо разбирате трагедията.

— Не точно. Трагедиите за мен почти винаги са били свързани със смъртта. А не със сватба. Аз съм проста натура.

Той кимна. Не се засмя.

— Ние сме достопочтени евреи — обясни още веднъж. — Не се женим вън от общността. Това е нашата религия. — Той ме погледна. — Вие явно не сте възпитан в еврейската вяра, нали?

Поклатих глава. От време на време забравях, че ме смята за евреин.

— Атеист — каза той. — Свободомислещ! Наистина ли сте такъв?

Помислих за миг.

— Аз съм атеист, който вярва в бога, нощем.

Лудвиг Зомер, чието име носех, беше работил в Париж нелегално за един френски търговец като реставратор на картини. Но между другото продаваше и антики. Доста време бях разносвач, тъй като той бе сърдечно болен и бе почти неподвижен. Беше голям специалист в областта на килимите. Разбираше от килими повече от всеки директор на музей. Взимаше ме със себе си при най-тъмните субекти — арменци и турци, които продаваха килими, и ми обясняваше триковете, с които се фалшифицират килимите и как могат да се познаят фалшификатите. Това беше същото като с китайския бронз: трябваше точно да се познават тъканите и цветовете, както и мострите на декорацията, и да се сравнят; при килимите фалшификаторите правеха най-много грешки, тъй като са били тъкани от необразовани тъкачи, които копирали, но най-често коригирали нестандартното в истинските антични килими. А точно нестандартното е характерно за оригинала; истинските стари килими никога не са съвсем еднакви от двете страни. Това предпазвало от уроки, според разбиранията на килимарите, и придавало живот на килимите. Зомер имаше малка сбирка от дребни фрагменти, с които онагледяваше разликите. Събота ходехме в музеите, за да изследваме там майсторските екземпляри. Това бе почти идилично време; най-хубавото, което познавах по време на бягството си. Но за жалост бе много кратко. Само едно лято. Тук научих и онова, което знаех за двата килима на Силвър.

Това бе последното лято на Зомер. Той го знаеше и не хранеше никакви илюзии. Знаеше и че реставрира картини за един мошеник, които ще получат после друго име и дори и не ги удостояваше с иронията си. Вече нямаше време за това. Бе постигнал толкова много и бе загубил също толкова, но същевременно бе останал рационален, така че бе прокудил дори горчилката от тези последни месеци. Беше първият, който ме научи, че човек трябва да приема проблемите и съдбата си рационално, за да не бъде преждевременно разрушен от тях. Но аз никога не го усвоих, както и другото — да намразя желанието си за мъст.

Бе странно несигурно лято. Най-често седяхме на остров Сен Луи, където бе работилницата му. Обичаше да седи на Сена, мълчаливо под огромното облачно небе, да наблюдава отблясъците на слънцето върху реката, мостовете и шлеповете. През последните седмици бе отвъд думите. Те не можеха да изразят онова, което той оставяше, а и не искаше да обяснява нищо повече, нито да съжалява, нито да става сантиментален. Това бе небето, дъхът; това бяха очите и животът, който му се изплъзваше, и срещу което той можеше да противопостави едно-единствено нещо — своята рееща се, почти безпаметна ведрост, една благодарност, която дори не беше и благодарност, и решимостта на човек, който гледа приближаващата се смърт с отворени очи, прекрачил прага на унищожението, без скованост, и в болка, в тишина, предал се, преди схватката на угасването да го е стиснала за гърлото.

Зомер беше майстор на изпепеляващите сравнения. Имаше един меланхоличен емигрантски виц: че обстоятелствата биха могли да се стекат и по-зле, човек би могъл, освен да загуби цялото си имущество, да бъде и затворен в Германия, където не само би бил изтезаван, а и заставян да се претрепе от работа, и не само да се претрепе от работа, а и да участва в експериментите на лекарите от СС и бавно да бъде подлаган на вивисекция; и така до смъртта, за която също имаше две възможности — да бъде изгорен или да се разлага в някой масов гроб.

— Бих могъл да получа и рак на стомаха — каза Зомер. — Или дори рак на гърлото. Или можех да остана сляп. — Той се смееше. — Толкова възможности само! Сърцето е толкова чиста болест! Синьото! Виж само синьото! Това небе! Синьото от стария килим!

Тогава не го разбрах. Бях зверски затворен в мислите си за несправедливост и мъст. Но той ме трогна. Колкото можехме седяхме в църкви и музеи. Това бяха древните убежища на бегълците; полицията никога не влизаше вътре. Лувърът, Музеят на декоративните изкуства, Мюзе де пом и Нотр Дам се превърнаха в космополитна родина. Те едновременно бяха сигурност, утеха и обучение. Както и църквите, но не заради божествената справедливост — в нея ние много се съмнявахме — а заради изкуството.

Тези летни следобеди в светлите музеи сред картините на импресионистите!… Спокоен оазис сред бурята от безчовечност. Седяхме пред смълчаните картини, до мен — умиращият Зомер — и мълчахме, а картините бяха прозорци към безкрая. Те бяха най-доброто, създадено от човека, в ерата на най-злото, на което същият този човек бе способен.

— Или бих могъл да бъда изгорен жив в лагер за унищожение в страната на Гьоте и Хьолдерлин — продължи Зомер след малко бавно, но щастливо. — Вземи паспорта ми — продължи той. — Продължи да живееш с него.

— Можеш да го продадеш — възразих му аз. Знаех, че някой от емигрантите, които нямаха никакви документи, бе предложил дванайсет хиляди швейцарски франка за него. Това бе огромна сума, срещу която можеше да постъпи в болница. Но той не искаше. Искаше да умре в работилницата си на остров Сен Луи, между фрагментите от килими и сред миризмата на терпентин. Бившият професор Гугенхайм, който сега търгуваше с чорапи, беше лекар. Не би могъл да намери по-добър.

— Вземи паспорта — повтори Зомер. — В него има още частица от живота. Вземи и това, то пък е частица смърт. — Той ми пъхна в ръката една метална кутийка с тънка верижка. В метална капсула, увита в памук, имаше капсулка с цианкалий.

Зомер, както и други емигранти, я беше носил винаги със себе си, в случай, че попадне в лапите на Гестапо; смяташе, че няма да издържи изтезанията и искаше да може да умре бързо.

Той умря в съня си. Завеща ми дрехите си, няколко литографии и сбирката от фрагменти. Продадох дрехите, литографиите и фрагментите, за да събера пари за погребението. Задържах капсулата с цианкалий и паспорта. Зомер бе погребан под моето име. Задържах и малък фрагмент от килим на Гордес, част от бордюра и светлосиня молитвена ниша, синя като августовското небе над Париж и синя като килима, който бях намерил у Силвър. Капсулата носих доста дълго време в себе си; хвърлих я във водата едва когато пристигнахме на Елис Айлънд. Исках да си спестя ненужни въпроси. През първите седмици се чувствах малко странно с паспорта на Зомер, подобно на мъртвец, който отива на почивка. Но после свикнах.

Роберт Хирш отказа повторно да вземе парите, които ми беше заел.

— Но аз съм богат — запротестирах аз. — Освен това имам твърдо подземно назначение за поне шест седмици.

— Първо плати на адвокатите — възрази ми той. — Господата Левин и Уотсън. Важно е. Още имаш нужда от тях. Едва накрая ще платиш на приятелите си. Те могат да почакат. Параграф четири Б от Лаонския молитвеник.

Засмях се.

— Грешиш! В молитвеника се казваше точно обратното. Първо на приятелите, а после на останалите.

— Това е модифициран Нюйоркски Лаонски молитвеник. Разрешението за престой е най-важното. Или искаш да се озовеш в американски интернационен лагер? Има ги достатъчно в Калифорния и Флорида. В Калифорния — за японци, а във Флорида — за немци. Искаш ли да те интернират заедно с немските нацисти?

Поклатих глава.

— Възможно ли е това?

— Да. Ако им се сториш подозрителен. А за това не е необходимо кой знае какво. Достатъчен е дори подозрителен паспорт, Лудвиг. Забрави ли старата поговорка: лесно се попада в лапите на закона, но измъкването от тях е невъзможно?

— Не — отвърнах неохотно.

— А да не искаш в лагера да те пребият нацистите, които там са мнозинство?

— Лагерите не се ли охраняват?

Хирш съчувствено се усмихна.

— Стига, Лудвиг! Ти сам знаеш, че в лагер с няколкостотин души вътре няма никаква защита. Идва Светият дух с побоищата, които не оставят следи. А може и нещо по-лошо. Кой би се заинтересувал от някакво мнимо самоубийство, след като ежедневно в Европа умират хиляди американци?

— Ами комендантът?

Хирш махна с ръка.

— Комендантите на тези лагери са уморени от битки и искат да намерят покой. Всъщност нацистите със стегнатите си движения, засвидетелстващи уважение, стройната си стойка и военното поведение, им допадат повече от нерешителните, които вечно се оплакват. Познато ти е, нали?

— Да — отвърнах.

— Държавата си е държава — каза той. — Тук не ни гонят. Просто ни търпят. Има напредък! Но никога не стават лекомислени. Никога не забравяй, че и тук сме хора втора категория. — Той извади своя розов паспорт. — Враждебно настроени чужденци. Хора втора класа.

— Ами като свърши войната?

Хирш се засмя.

— Дори и да станеш американец, пак ще си останеш втора категория. Никога не би могъл да станеш президент. А за изтекъл паспорт винаги трябва да се връщаш в Америка. Докато родените американци не са длъжни. Кой може да си го позволи? — Той извади бутилката коняк от шкафа. — Край за днес! Свършихме работата на ангария. Продадох две радиа, две прахосмукачки и един тостер. Лошо. Не съм създаден за тази работа.

— А за какво?

— Ако щеш, вярвай, исках да стана юрист. В Германия! В тази страна, в която основния закон е: правото е онова, което служи на държавата. В страната на веселите убийци на параграфи! Това отмина. А иначе? В какво на човек му остава да вярва, Лудвиг?

Повдигнах рамене.

— Не мога да мисля чак толкова напред, Роберт.

Той ме изгледа.

— Щастлив човек си ти.

— Какво значи това?

Той се засмя иронично.

— Че дори не го осъзнаваш.

— Добре, Роберт — отвърнах му нетърпеливо. — Човек е единственото живо същество, което знае, че ще умре. И какво направи с това познание?

— Измисли религията.

— Правилно, а едновременно с това пълно отсъствие на толерантност. Всяка религия счита себе си за единствено вярната.

— А след това идват войните. Най-кървавите винаги са били онези, които са водени в името на Бога. Дори и Хитлер не можа да го избегне.

Прекъсвахме и се допълвахме един друг като в музикален канон. Изведнъж Хирш се засмя.

— Помниш ли как пробвахме същият този канон в кокошарника в Лаон, за да преодолеем отчаянието? А към това пийвахме коняк със сурови яйца. Смятам, че вече не ставаме за нищо свястно. Ще си останем цигани. Малко тъжни, дори и цинични, и доста отчаяни цигани. Не смяташ ли?

— Не — отвърнах му аз. — Чак дотам не.

Навън пристъпваше гореща нощ; в магазина работеше климатик. Той леко бръмчеше, имахме чувството, че сме на параход. Седяхме умълчани. Конякът беше вкусен сред хладния изкуствен въздух. Дори не беше силно ароматизиран.

— Мечтаеш ли си понякога? — попита най-сетне Хирш. — За отминалото време?

Кимнах му.

— По-често, отколкото оттатък ли? — попита.

Отново кимнах.

— Пази се от спомените си — продължи той. — Тук те са опасни. Оттатък не бяха чак толкова.

— Знам — отвърнах. — Но кой може да се разпорежда със съня си?

Хирш се надигна.

— Защото тук сме по-сигурни, затова са по-опасни. Оттатък бяхме стегнати и готови за отбрана, така че не можеха да проникнат толкова надълбоко. Тук човек става безгрижен.

— Ами мечката в Париж? Ами Рут? И Гутман в Ница? Няма правила — казах аз. — Но човек трябва да внимава.

— Точно това имам предвид. — Хирш светна лампата. — В събота при твоя меценат Таненбаум ще има малко тържество. Помоли ме да те взема със себе си. В осем часа.

— Добре — отвърнах. — Той има ли климатик в жилището си като тук?

Хирш се засмя.

— Всичко си има. В Ню Йорк е по-горещо от Париж, нали?

— Тропически климат! И влажно като в пералня при пълен режим на работа.

— За сметка на това зимата е студена като на Аляска. От това живеем ние, нещастните търговци на електроуреди.

— Другояче си представях тропика.

Хирш ме погледна.

— Дали някога часовете, прекарани тук, няма да ни се сторят най-хубавите от нашия злочест живот?

Когато влязох в хотела, пред мен се разигра необичайна картина. Плюшената зала бе осветена празнично. В стаята с палмата и зелените растения имаше разпъната голяма маса, около която бе събрана интересна смесена компания. Раул седеше начело. Стоеше в средата в своя бежов костюм и се потеше като костенурка. За мое учудване масата беше застлана с бяла покривка и я обслужваше един келнер, когото не бях виждал досега; Мойков седеше до Раул, а от другата страна — Лахман, до пуерториканката. И мексиканецът беше там, с розова вратовръзка, с неспокойни очи и каменно лице. До него седяха две момичета на неопределена възраст, между трийсет и четирийсет, мургави и пламенни, по испански; един млад мъж с опърлени къдрици и басов тембър, въпреки че човек по-скоро очакваше от него сопран; графинята в сива дантелена рокля, а от другата страна на Мойков седеше Мария Фиола.

— Господин Зомер! — извика Раул. — Бихте ли ни оказали честта!

— Какво се е случило? — попитах. — Рожден ден ли има някой? Някой е получил поданство или е спечелил от лотарията?

— Нищо подобно! Това е празник на елементарната човечност. Седнете с нас, господин Зомер! — отвърна Раул с вече надебелял език. — Един от спасителите ми — обясни той на младия рус мъж с басовия глас. — Стиснете си ръцете! Това е Джон Болтън.

Усетих нещо като умряла пъстърва между пръстите си; след басовия глас бях подготвен за силно ръкостискане.

— Какво ще пиете? — попита Раул. — Има всичко, каквото пожелаете! Скоч, бърбън с лед, кока-кола, дори и шампанско. Какво ми казахте наскоро, когато сърцето ми се късаше от болка? Всичко тече! Нищо не е вечно. И най-красивата еврейка погрознява. Както и любовта. Колко вярно! Та какво да бъде? — Раул властно извика към келнера: — Алфонс!

Седнах до Мария Фиола.

— Вие какво пиете?

— Водка — отвърна тя ведро.

— Добре, и за мен една водка — казах на Алфонс, чието лице приличаше на плъх, а очите му бяха мътни и уморени.

— Двойна! — обясни Раул с блуждаещ поглед. — Днес всичко е двойно!

Погледнах Мойков.

— Отново ли е попаднал в магията на човешкото сърце? Небесната сила на любовта? — попитах аз.

Мойков кимна, като се подсмихваше.

— Да! Но може да се нарече и илюзия, където всеки смята, че другият е негов пленник.

— Стана дяволски бързо!

— Просто светкавично — каза Мария Фиола. — Едностранно, както винаги. Но другият никога не знае.

— Кога се върнахте? — попитах я и я погледнах. Сред испанците около себе си и тя изведнъж ми заприлича на испанка.

— Онзи ден.

— Отново ли сте тръгнали към фотографа?

— Днес не. Защо? Бихте ли искали да дойдете?

— Да.

— Най-сетне една ясна реплика сред цялата тази трогателна символика. Наздраве!

— Наздраве!

— Наздраве! Наздраве! — извика Раул на всички езици и се чукна с всички. — Наздраве, Джон!

Той се опита да стане, но се свлече обратно, като наклонения фотьойл, в който седеше, изскърца. Освен другите си ужасии, плюшената зала имаше и неоготическо обзавеждане.

— Тази вечер! — прошепна ми Лахман. — Ще напия мексиканеца. Той си мисли, че пие текила с мен, но аз подкупих келнера Алфонс. Той ми дава само вода.

— Ами жената?

— Тя нищо не знае. Ще стане от само себе си.

— По-скоро бих пил с жената. Нали всъщност тя не иска. Мексиканецът нямал нищо против, нали така каза?

За момент той стана несигурен.

— Няма значение! — обясни бързо. — Ще се получи! Не бива да се пресмята всичко предварително, иначе няма да се получи. Случайността също търси своето място.

Загледах го с малко завист. Той се наведе към ухото ми. Дъхът му бе топъл и влажен.

— Само човек да поиска силно, и всеки ще падне в ръцете му! — прошепна той. — Това е законът на скачените съдове. Бавният удар на чувствата. Странното изравняване. Естествено, трябва малко да се подтикне. Природата е безлична и вятърничава.

За миг онемях. Такава сила на заблудата бе чак изненадваща. Надеждата, бликаща от безнадеждността, това безгрижно чудо на бялата и черната магия трябваше да бъде почетено.

— Поздравявам те за звездните мечти на любовта. На целенасочената светкавица, а не на сляпата!

— Остави остроумията! — отвърна Лахман измъчено. — За мен въпросът е на живот и смърт. Толкова е сериозно. Поне за сега.

— Браво — казах аз. — Особено за последното.

Лахман помаха на келнера за следващата чаша вода.

— Още една светкавица — обърна се към мен Мария Фиола. — Сякаш обгръщат цялата маса като през лятна буря! Да не ви е ударила и вас някоя по погрешка?

— Не, за съжаление. А вас?

— Преди време. — Тя се засмя и пое водката си. — Тъжното е, че не спират! — обясни тя.

— Зависи от случая. Все пак животът става по-пъстър така.

— Още по-тъжно е, че се повтаря — каза момичето. — Не идва само веднъж. И всеки път става малко по-смешна и болезнена… Това не е парадокс. Чудесата не биха се повторили.

— И защо не?

— Това ги прави слаби.

— Слабото чудо все пак е за предпочитане, отколкото нищо. Кой ни принуждава да виждаме в слабостта нещо отвратително?

Мария Фиола ме погледна отстрани.

— Артист в живота, така ли? — попита тя иронично.

Поклатих глава.

— Що за отвратителна дума? — попитах. — Просто благодарност би звучало по-добре.

Тя изведнъж се втренчи в чашата си.

— Някой е налял вода във водката ми.

— Това е само работа на Алфонс, келнера. — Хвърлих един поглед към Лахман. — Усещаш ли нещо особено в питието си?

— Да. Вече няма вкус на вода. Не знам на какво точно, но не и на вода. Аз не пия алкохол. Доста е остро, какво е?

— Изгубен си, ти, ловък хитрецо! — обясних му. — Това е водка. Алфонс се е объркал и е сменил чашите.

— И как действа? — попита Лахман, бял като платно. — Как да предположа, глътнах цялата чаша. Чукнахме се с мексиканеца. Господи! Исках да си изпие текилата!

— Сам си се подредил. Но може би ще извадиш късмет!

— Невинният винаги си пати — прошепна Лахман разбит. — Какво имаш предвид с късмета?

— Може би ще се харесаш на пуерториканката повече, ако си малко замаян, а не толкова целенасочен. За сметка на това смутен и очарователен.

Раул бе успял да се изправи.

— Уважаеми господа — каза той. — Само като си представя, че съвсем наскоро за малко щях да се самоубия заради тази костенурка Кики, просто ми идва да си зашлевя един шамар. Що за идиоти сме само, точно когато се смятаме за най-благородни?

Той направи широк непремерен жест и бутна голяма чаша мента, която седеше пред една от испанките. Лепкавият сок потече по масата и върху роклята. В този миг човек имаше усещането, че се намира в праисторическа гора, в която са разбунени гнездата на няколкостотин мътещи папагалки. Двете испанки се нахвърлиха с крякащи гласове върху Раул. Ръце, накичени с фалшиви накити, се мятаха във въздуха.

— Ще ви купя нова рокля! — извика бързо Раул. — По-хубава! Утре! Помощ! Графиньо!

Повторен вик. Светещи очи и зъби, плътно пред потящият се като Буда Раул.

— Никога не се меся в подобни неща — обясни графинята. — Достатъчно лош опит имам. Когато през 1917-та в Петербург…

Когато Раул отвори портфейла си, виковете изведнъж стихнаха. Направи го бавно и с достойнство.

— Госпожице Фиола — каза той. — Вие сте от бранша. Искам да съм щедър, но не бих искал да ме оберат. Колко струва роклята?

— Може да се даде на почистване! — обясни Мария Фиола.

Отново избухна глъч.

— Тихо! — извиках и грабнах купичката със сметана.

Възмущението бе насочено към Мария Фиола. Испанките се отказаха от Раул и се нахвърлиха към нея с лапи, зъби и нокти. Избутах я под масата.

— Замерват се с чаши с червено вино — казах аз и посочих огромно петно от вино върху провисналата покривка. — Доколкото ми е известно, те не могат да излязат при химическо чистене. Така ли е?

Тя се опита да се освободи.

— Да не искате да се борите с тези хиени? Останете си тук долу!

— Ще ги удуша с бръшляна. Оставете ме!

Задържах я здраво.

— Явно не обичате приятелките си особено много?

Тя отново се опита да се освободи. Беше доста по-силна, отколкото очаквах. А и не беше така слаба, както ми се бе сторило.

— Изобщо никого не обичам — изсъска тя. — В това се крие моето нещастие! А сега ме оставете на мира!

Една чиния със сервилат пльосна до нас на пода. После стана по-тихо. Задържах здраво Мария.

— Само още минутка — й казах. — Може да започне отново. Само за миг се дръжте като кралица Евгения, чиито диаманти носехте наскоро.

Мария Фиола започна да се смее.

— Кралица Евгения би разстреляла всички! — каза тя.

Измъкнах я изпод покривката, и й показах едно голямо петно.

— Внимавайте! — извиках. — Калифорнийски бургундер.

Раул като властен пълководец бе поставил точка на борбата. Беше хвърлил няколко банкноти в задния край на плюшената зала, където испанките трескаво се кълвяха като гневни пуйки.

— А сега, уважаеми дами — обясни той, — трябва да се разделим. Моите искрени извинения заради непохватността ми, но наистина сега трябва да се разделим.

Той махна на келнера Алфонс. Мойков се надигна. Но онези, които очакваха ново сбиване, бяха разочаровани. С кратко отсечено стакато от ругатни испанките напуснаха с кръшни снаги плюшената зала.

— Откъде всъщност се взеха тези двете? — попита Раул.

Никой не знаеше. Всеки ги беше взел за познати на другия.

— Няма значение — каза Раул великодушно. — Откъде идват нещата в живота? Сега вече разбирате защо жените са ми чужди. Човек се чувства някак си смешен с тях. — Той се обърна към Мария. — Засегнах ли ви, госпожице Фиола?

— Само духовно. Чинията със салам бе хваната от господин Зомер.

— А вас, графиньо?

Старата дама махна с ръка.

— Дори не се гръмна нито веднъж.

— Добре, тогава! Алфонс, още по едно за всички, за да възстановим хармонията!

Пуерториканката изведнъж запя. Имаше силен дълбок глас и през цялото време, докато пееше, погледът й бе насочен към мексиканеца. Това бе песен за буйната естествена страст, почти тъжна и далечна от дълбокомислието и цивилизацията, като същевременно носеше в себе си нещо от сериозността на смъртта, много преди човечеството да научи що е доброта, хумор и смях — директно, безсрамно и невинно. По лицето на мексиканеца не помръдна и мускул. Жената също остана неподвижна, движеха се само очите и устните й. Двамата се гледаха, без да мигнат, а мелодията ставаше по-силна и по-силна. Това бе цялостно, всеки усещаше, че е така. Всички замълчаха. Видях сълзи в очите на Мария Фиола, докато песента се лееше бавно. Всички гледаха пред себе си, Раул, Джон, Мойков, даже и Лахман и графинята — всички за миг бяха обсебени от тази жена, която не виждаше нищо друго, освен мексиканеца, а в него, в неговото просто лице на жиголо — самия живот. И в това нямаше нищо странно, нито смешно.

Глава девета

Взех навреме Роберт Хирш за тържеството при моя меценат Таненбаум.

— Днес не е обичайната ежемесечна благотворителна вечеря за бедни емигранти — обясни ми Хирш. — Това е нещо много повече — празник! Раздяла, смърт, раждане и нов живот! Утре семейство Таненбаум ще получи поданство. Тази вечер ще празнуваме!

— Отдавна ли са тук?

— От пет години. Просто изтеглиха номера им за квотата.

— Как са го постигнали? Та квотата е запълнена за години напред.

— Не знам. Може и преди това да са били тук; или пък имат богати роднини в Америка; а може би е просто късмет.

— Късмет ли?

— Късмет или случайност. Защо питаш? Нали години наред всички живеем с тях?

Кимнах.

— Щеше ми се да не го забравяме постоянно. Така животът би бил по-прост.

Хирш се засмя.

— Точно ти нямаш право да се оплакваш. Независимо от слабите ти познания по английски, ти се предостави възможността да изживееш втората си младост. Наслаждавай й се и недей да хленчиш.

— Добре.

— Тази вечер ще погребем името Таненбаум — каза Роберт. — От утре то вече няма да съществува. При получаване на поданство в Америка човек има право да си смени името. И Таненбаум, естествено, ще го направи.

— Не бих го упрекнал. И какво име ще вземе?

Хирш се усмихна.

— Доста мисли по въпроса. Толкова време бе страдал от името Таненбаум, че изведнъж като баланс на всичко преживяно му се сторило, че то си е и най-хубавото. Искал да се приближи до великите имена в историята… Иначе е доста резервиран, но тук явно се проявил един траен комплекс от характера му. Семейството му предложило Баум, Тан или Небау — съкращения от настоящето му име. Таненбаум се възпротивил. Реагирал така, сякаш искали да го принудят да участва в содомия. Сигурно не можеш да го разбереш.

— Напротив, но остави сантименталните забележки, които ти се въртят в главата.

— Е, с името Зомер е лесно — възрази ми Хирш. — Имаше късмет с твоя еврейски двойник. Срещат се и множество християни с фамилията Зомер. С Хирш е малко по-трудно. Но името Таненбаум… Необходими са героични усилия да се казваш така, още преди човек да се реши да съществува. И това чак до смъртта.

— И какво име си избра най-накрая?

— Първо искаше да смени първото си име. На всичкото отгоре искаше да се казва Адолф. Като Хитлер. После го обладаха спомените за преживяното и какви злостни забележки биха произтекли от това в Германия. А и искаше да си има типично английско име. И тази фаза премина. Изведнъж му се прииска да бъде възможно по-близо до пълната анонимност. Разгледа телефонния указател, за да открие кое е най-често срещаното име в Америка. Реши, че това е Смит. Имаше десетки хиляди Фред Смит. За него бе почти равнозначно на никой. Много е щастлив, че най-сетне ще може да потъне в морето на фамилията Смит. Утре е дългоочакваният ден.

Таненбаум бе роден в Германия и бе живял там, но никога не се бе доверил напълно нито на немците, нито на европейците. Бе преживял инфлацията в Германия от 1918-а до 1923-а година и бе банкрутирал.

Както и много други евреи в Германия на Вилхелм Втори, той бил страстен патриот, когато антисемитизмът все още е бил приеман за вулгарен и евреите можели да станат аристократи. Бил предоставил и имота си като военен заем през 1914-а. При стабилизирането на инфлацията през 1923-а, когато един билион марки се равнявали на четири марки, бил принуден да обяви фалит. Това той никога не могъл да забрави и по-късно всичко, което могъл, прехвърлил в Америка. Бе наблюдавал внимателно и инфлацията във Франция и Австрия, и се бе изплъзнал и от двете. Когато през 1931-ва година, две години преди нацизма, немската марка неочаквано бе блокирана, Таненбаум вече бе успял да спаси огромната част от състоянието си, прехвърляйки го в чужбина. Въпреки това запази бизнеса си в Германия. Блокажът на марката не бе вдигнат изобщо. Това бе проклятие за хиляди евреи, които не можеха да трансферират авоарите си в чужбина и по тази причина трябваше да останат в Германия. Ужасната ирония се състоеше в това, че нестабилната банка, която бе предизвикала блокажа, бе еврейска банка, а демократичното правителство я бе предизвикало. Така немските евреи бяха възпрепятствани да избягат, а после се превръщаха в жертви, попадайки в концентрационните лагери. Във високите националсоциалистически кръгове това се считаше за една от най-остроумните шеги на историята.

През 1933-а Таненбаум разбрал всичко, което се случило. Той бил обвинен с фалшиви „доказателства“ във всички възможни грехове. Едно малолетно девойче, което изобщо не познавал, чрез майка си го обвинило в изнасилване. Доверявайки се на остатъците от немското правосъдие, той се оставил да бъде съден. Отклонил опита на майката да го изнуди с петдесет хиляди марки, но бързо премислил и на втория опит се съгласил. Секретарят на криминалния отдел, зад когото стоял високопоставен партиен шеф, една вечер го открил и му обяснил какво го очаква, ако не прояви разум и не приеме. Сумата този път била значително по-висока… За сметка на това обаче Таненбаум и семейството му получили възможността да избягат през холандската граница. Таненбаум не вярвал, но не му оставало нищо друго. В крайна сметка подписал всичко, което поискали от него. После се случило онова, на което той изобщо не се надявал — семейството му наистина било пуснато през границата. Първо жена му и дъщеря му. Два дни по-късно, след като получил пощенска картичка от тях от Амстердам, предоставил остатъка от немските си акции на изнудвача. Три дни по-късно той също бил в Холандия. Сблъскал се с истински измамници. Започнало второ действие на трагикомедията. Паспортът на Таненбаум изтекъл, преди да получи американска виза. Опитал да получи продължение от немското посолство. Но в Холандия разполагал с ограничени средства. С имуществото си в Америка имал право да се разпорежда само той лично. Така че в Амстердам изведнъж се оказал милионер без средства. Трябвало да вземе на заем. Удало му се без проблеми. Успял и да продължи паспорта си, а после и да получи американска виза. Когато в Ню Йорк взел от сейфа купчината акции, които притежавал, той целунал най-горната и решил да стане американец, да промени името си и да забрави за Германия. Но не я забравил. Продължил да помага на емигрантите, които били прокудени.

Той бе нежен мъж, тих и скромен, съвсем различен от представите ми за него. Не пожела да приеме благодарностите ми за оказаната от него помощ.

— Това не ми струва нищо — обясни усмихнато той.

Поведе ни към един салон, който премина в огромна трапезария. Застанах смаян на вратата.

— Господи! — възкликнах аз.

Там имаше три огромни маси под форма на подкова, долепени до един бюфет. Те бяха дотолкова отрупани с купички, плата и чинии, че не се виждаше покривката. Лявата странична маса бе покрита с всевъзможни сладкиши, сред които две гигантски торти, едната — тъмна шоколадова с надпис „Таненбаум“, а другата — с розов марципан и розички в средата, на която се пъчеше името „Смит“.

— Това бе идея на нашата готвачка Роза — обясни Таненбаум. — Не можахме да я разубедим. Тортата „Таненбаум“ ще се разреже и изяде днес. А тортата „Смит“ — утре, когато получим поданство. Готвачката намира нещо символично в това.

— Как избрахте точно Смит? — попита Хирш. — Майер също е толкова често срещано. А има и нещо еврейско в него.

Таненбаум се замисли.

— Това няма нищо общо с еврейството — обясни той. — Не искаме да се отричаме, но и не искаме ежечасно да носим смешното име на коледна елха.

— На Ява хората сменят имената си няколко пъти в живота — казах аз. — В зависимост от това как се чувстват. Много разумно. — Гледах запленен кокошката в сос с портвайн, която стоеше точно пред мен.

Таненбаум все още бе малко загрижен, че е наранил религиозното чувство на Роберт. Той знаеше за част от дейността му като еврейски макавеец във Франция и много го уважаваше.

— Какво ще пиете? — запита той.

Хирш се засмя.

— За този специален случай от най-доброто шампанско. Дом Периньон.

Таненбаум поклати глава.

— Нямаме от него. Само днес. Никакви френски вина. Не искаме да ни се напомня за нищо от миналото. Бихме могли да получим и холандско, и Мозелвайн, но отказахме; доста сме пили от тях. Америка ни прие. Затова днес предлагаме само американски вина и ракии. Надявам се, че ме разбирате?

Хирш явно не го разбра.

— Но какво ви се е случило във Франция? — запита той.

— Върнаха ме на границата.

— И сега правите бойкот за отмъщение? Война на напитките! Що за хрумване!

— Не е отмъщение — обясни Таненбаум. — Просто благодарност към страната, която ни прие. Имаме калифорнийско шампанско, нюйоркско, чилийско бяло вино, бърбън. Нека да забравим, господин Хирш! Поне днес! Как иначе може човек да продължава да живее? И проклетата ни фамилия! Искаме да започнем нов живот!

Погледнах трогателния дребен човечец с бялата му корона от коса. Забрава, каква великодушна и наивна дума! Но под нея за всеки се криеше различен смисъл.

— Каква богата кулинарна изложба, господин Таненбаум — казах аз. — Това стига за цял полк! Наистина ли всичко ще се изяде тази вечер?

Таненбаум се разсмя, малко облекчен.

— Гостите ни имат огромен апетит. Моля, взимайте си, това е бюфетът. Всеки да си взима, каквото предпочита.

Веднага грабнах едно желирано пилешко бутче в сос от портвайн.

— Какво имаш против Таненбаум? — попитах Хирш, докато обикаляхме огромния бюфет.

— Нищо — отвърна той. — По-скоро имам нещо против самия себе си.

— Та кой го няма?

Той ме погледна.

— Забрава! — тросна се. — Ако можеше да е толкова просто! Просто да забравим, за да не си нарушим спокойствието! Може да забрави само онзи, който няма какво да помни.

— Може би при Таненбаум е точно така — отвърнах миролюбиво и се заех с фенера на пилето. — Може би трябва да забрави само загубените си пари, но не и загиналите.

Хирш отново ме погледна.

— Всеки евреин трябва да помни загиналите. Всеки!

Огледах се.

— Роберт, кой може да погълне всичко това? Какво разхищение само!

— Ще се изяде — отвърна Хирш поуспокоен. — И то на две вълни. Днес се обслужва първата вълна — емигранти, които малко или много са успели, или академици, доктори, адвокати, които още не са успели; актьори, писатели, учени, които още не владеят добре английски, или не могат да го научат, накратко „пролетариатът с високи якички“, онези, които са се измъкнали. Повечето от тях не могат да си позволят достатъчно храна.

— Ами утре? — попитах.

— Утре останалото ще се получи на помощна акция за още по-бедни емигранти. Една примитивна, но действена помощ.

— И какво лошо има в това, Роберт?

— Нищо — отвърна той.

— И аз мисля така! Всичко това тук ли е приготвено?

— Всичко — отвърна Хирш, — колко е вкусно само! В Германия Таненбаум имал готвачка унгарка. Затова можела да остане при еврейското семейство. Когато напуснал Германия, тя му останала вярна. Незабелязано го последвала в Холандия два месеца по-късно, с бижутата на госпожа Таненбаум в корема си, всичко във вид на отделни, красиви, нешлифовани камъни, които госпожа Таненбаум на времето й предала. Преди преминаване на границата Роза ги глътнала с две чаши кафе, малко сметана и няколко парчета лек сладкиш. После се разбрало, че не е било необходимо. Тя била руса, дебела, със сини очи и валиден унгарски паспорт, и изобщо никой не я проверил. А сега готви тук. Без никаква помощ. Никой не знае как го прави. Истинско бижу. Последното от великата традиция на Виена и Будапеща.

Взех си една лъжица златистокафяви пилешки дробчета. Бяха пържени с лук. Хирш премлясна.

— На това не може да се устои — обясни той, докато трупаше с лъжицата в своята чиния. — Последния път една порция пилешки дробчета ме спаси от самоубийство.

— Със или без гъби? — попитах.

— Без. Но с много лук. Нали помниш от Лаонския катехизис, че животът се състои от различни слоеве, като всеки от тях има своята цезура. В повечето случаи те не съвпадат, така че всеки следващ слой подпомага предходния, който е бил прекъснат. Само ако всички слоеве съвпаднат, има огромна опасност. Това е времето на безпричинните самоубийства. И аз си имах подобен период. Тогава ме спаси ароматът на пържени пилешки дробчета с лук. Реших, преди да сложа край, да си похапна. Трябваше да изчакам, докато станат готови. Изпих и бутилка бира. Не беше достатъчно студена. Изчаках я да изстине. Започнах някакъв разговор. Бях много гладен и очаквах втора порция. Така идваха една след друга. И аз отново се върнах към живота. Това не е виц.

— Вярвам ти! — Посегнах към лъжицата за сервиране, за да си сипя втора порция. — Предпазна мярка! Срещу самоубийство — обясних му аз.

— Искам да ти разкажа една друга история, за която се сещам винаги, когато чуя тъжния завален английски, който говорят много емигранти. Напомня ми за една стара емигрантка, бедна, болна и безпомощна. Искаше да се самоубие и би го направила, но щом пуснала кранчето на газта, изведнъж се сетила колко дяволски трудно й е било да научи английски и че от няколко дни насам усеща, че го разбира по-добре. Изведнъж й се сторило жалко да се откаже. Малкото английски било всичко, което имала и тя се вкопчила в него. Не бивало да отиде на вятъра и така оцеляла. Оттогава винаги се сещам за нея, щом чуя емигранти да говорят с този прилежен и отсечен немски акцент. Повдига ми се и едновременно с това ме трогва до дъното на душата. Комичното ни предпазва от трагичното. Погледни онзи ред на засегнатите! Ето ги, трогателни и благодарни, малко отпуснати, все още изпълнени с униние, стоят там, пред чиниите със салата от херинга, италианска салата и ростбиф! Смятат, че са преодолели най-лошото! Опитват се да се преборят, макар и да гладуват. А всъщност най-лошото е още пред тях!

— Какво?

— Сега все още им е останала искрица надежда. Но връщането! Те си мечтаят за него. Като че ли всичко ще се оправи. Дори и да не си признават. Това ги крепи. Но си е чиста илюзия! И те не го вярват искрено. Просто се надяват. Никой няма да иска и да чуе за тях, ако се върнат. Дори и така наречените „добри германци“. Едните ще продължават да ги мразят открито, а другите — прикрито, защото имат гузна съвест. В бившата си родина ще се чувстват още по-тягостно и по-чужди, отколкото тук, където издържат, само защото вярват, че някой ден биха могли да се върнат с почести като жертви. — Хирш се вгледа в редовете на гостите около бюфета. — Изпадам в умиление! Толкова са послушни — прошепна той. — Трогват ме и ме вбесяват, точно защото са толкова послушни. Ела да се махаме оттук. Всеки път се чувствам така!

Но не се стигна дотам. Открих виенски шницел, който не бях опитвал от години.

— Роберт, нали помниш първата заповед на Фибел от Лаон: никога не оставай чувствата да ти развалят апетита! Това привидно е цинично, но всъщност е доста мъдро. Позволи ми да опитам шницела!

— Опитай го! Но по-бързо! — Засмя се Хирш. — Виждам госпожа Таненбаум да идва насам!

Една червена фрегата с разпънати платна се спусна към нас. Тя беше закръглена, едра, благородна и сияеща.

— Господин Хирш — каза тя без дъх. — Господин Зомер! Елате! Ще режем тортата. Тази с шоколада. Помогнете ми да я разделя!

Погледнах чудесния виенски шницел в ръката си. Хирш го видя.

— Параграф десет от Лаонския молитвеник. Може да се яде всичко по всяко време, дори и виенски шницел с шоколадова торта.

Шоколадовата торта бе погълната набързо. Стори ми се, че след това Таненбаум изгледаше по-щастлив.

— От какво живеете сега, господин Зомер? — попита ме плахо той.

Разказах му за работата си при братята Силвър.

— Това трайно назначение ли е? — попита той.

— Не, ще остана там може би две седмици и ще приключа.

— Разбирате ли нещо от картини?

— Не достатъчно, за да мога да ги продавам. Но все пак нещо разбирам. Защо?

— Познавам един човек, който си търси помощник. Нещо подобно на това, което вършите сега. Без да ви обявява пред властите. Както прецените. Не е спешно. Обадете ми се, щом разберете кога приключвате.

Погледнах го изненадан. Дни наред се питах какво ще правя, когато приключа работата при Силвър. Трябваше да работя на черно. Такава работа трудно се намира, а ако се намереше, беше много зле платена.

— Свободен съм. Мога да напусна Силвър, когато си поискам — отвърнах му бързо.

Таненбаум възрази.

— Не е толкова спешно. Ако се обадите след седмица, ще имам достатъчно време. Трябва да се обадя на моя познат.

— За нищо на света не бих искал да пропусна случая, господин Таненбаум.

— Аз също — отвърна той. — Нали гарантирах за вас! — Той стана. — Танцувате ли, господин Зомер?

— Само с принципите си, иначе не. Отдавна съм забравил, че ще имам такава възможност.

— Поканили сме някои младежи. Трудно е в днешно време да се създаде ведра атмосфера. Човек винаги се чувства малко виновен. Но бих искал семейството ми поне веднъж наистина да се весели. Особено дъщеря ми Рут. Човек не бива вечно да изчаква необходимия случай, нали?

— Наистина не бива. А това е все пак нещо като благотворително тържество. Навсякъде се прави по време на война. В Ню Йорк дори на няколко седмици.

Лицето на Таненбаум изгуби загрижения си вид.

— Смятате ли? Да, може би донякъде. Нека ви е сладко. Това радва жена ми. И Роза, нашата готвачка. В единайсет часа ще има още едно хапване. Тогава ще стане готов гулашът. Вече ври от следобед. Два вида. Препоръчвам ви този по сегедински!

— Покани ли те за гулаша? — попита Хирш.

Кимнах.

— Вари се в големи казани — продължи той. — А се яде в ограничени кръгове. Приятелите на семейството дори получават от него в купички с капачета за в къщи. Най-вкусният гулаш в Америка. — Изведнъж той замлъкна. — Виждаш ли онази там, която поглъща ябълковия пай със сметана все едно, че животът й зависи от това?

Погледнах в посоката, която ми посочи.

— Това не е онази, а една изключително красива млада дама — отвърнах му. — Какво прелестно лице? — Погледнах още веднъж натам. — Как ли е сбъркала да влезе тук, в това тъжно общество? Да няма скрити дефекти? Или пък слонски глезени, или ханш като тъпан?

— Нищо подобно! Почакай, докато стане! Тя е съвършена. Глезените й са като на газела. Колената — като на Диана. Бюстът й е като от мрамор. Можеш да използваш всяко изтрито клише и то ще й пасне. Името й е Кармен.

— Е, и? — запитах в напрегнато очакване. — Какво е станало с нея?

— Глупава е. Нашето прекрасно създание е глупаво. И не просто глупаво, а пословично глупаво. Това, което постигна с ябълковия пай, за нея представлява огромно натоварване, след което трябва да си почине.

— Жалко — въздъхнах аз.

— Напротив! — възрази Хирш. — Впечатляващо!

— Защо?

— Точно защото е така неочаквано.

— Статуята е още по-глупава.

— Но тя не говори. А тази говори.

— Стига де, Роберт? Откъде я познаваш?

— От Франция. Веднъж съм я изваждал от клопка. За нея беше крайно време да изчезне. Исках да я взема със себе си. Отвън имах кола с дипломатически номер. А тя поиска да опакова и вземе роклите си, точно когато Гестапо настъпваше. Не бих се учудил и ако пожелаеше да отиде да се накъдри при фризьора. За щастие нямаше фризьор. Но поиска и да закуси. Смяташе, че ако не закуси, това носи нещастие. Искаше да вземе и остатъка от кроасаните и мармалада за из път. Треперех от нерви. Най-сетне тя се качи в колата, четвърт час преди да се появи патрулът на Гестапо.

— Това не е просто глупост — казах аз почтително. — Това е защитната магия на опрощаващото равнодушие! Дар божи!

Хирш кимна.

— По-късно отново чух за нея. Тя, като красив, но прогнил кораб, бе преплувала през всичко, като между Сцила и Харибда. Попадала е в невероятни ситуации и нищо не й се е случило. Неописуемият й непукизъм би обезоръжил дори и убиец. Дори не е била и изнасилена. Естествено, пристигна с последния самолет от Лисабон.

— И какво прави сега?

— С късмета си на свещена крава веднага получи работа. Като манекен. Не си я намери тя, това би било прекалено голямо натоварване, а просто й я предложиха!

— Защо не е в киното?

Хирш повдигна рамене.

— Не пожела. Прекалено е напрегнато. Няма амбиции, нито комплекси. Странна жена!

Посегнах към парче баница. Разбирах защо Хирш бе впечатлен от Кармен. Онова, което той постигаше с дързост и отчаяно презрение към смъртта, тя постигаше без никакво усилие. Явно за него тя излъчваше непреодолимо привличане. Погледах го.

— Разбирам — казах най-сетне. — Но докога може да се издържа такава глупост?

— Дълго, Лудвиг! Тя е най-голямата авантюра, която може да съществува. Интелигентността е досадна. Познати са пътищата й и може да се предвиди реакцията. Докато тя е винаги нова, нелогична и затова тайнствена. А какво повече би могъл да иска човек?

Не отговорих. Не знаех дали ме занасяше или наистина го мислеше. Изведнъж ни наобиколиха близнаци, които бяха последвани от няколко познати на Джеси Щайн. Всички бяха обхванати от прекалена ведрост, която ти къса сърцето. Безработните актьори, които през деня продаваха чорапи, а всяка сутрин проверяваха дали не са им се появили прекалено много бръчки за ролите им на млади любовници, с които преди десетина години бяха напуснали Германия, също бяха тук. Те говореха за това, както и за своята публика, като че ли вчера са били на сцената; за няколко часа под бляскавите полилеи на Таненбаум се държаха така, както смятаха, че ще ги посрещнат, като се върнат обратно в родината си. И създателят на кървавия списък беше там, един особено жаден за мъст, безпринципен бонвиван, на име Колер. Той стоеше до Равик и гледаше с мрачен поглед остатъците от бюфета.

— Разширихте ли кървавия си списък? — попита го иронично Хирш.

Колер кимна енергично и мрачно.

— Още шест, които трябва да бъдат разстреляни веднага след завръщането у дома!

— И кой ще ги разстреля? Вие ли? — попита Хирш.

— Ще видим. Съдилищата ще се погрижат за това.

— Съдилища? — отвърна Хирш презрително. — Имате предвид немските съдилища, които десет години издаваха фалшиви присъди? Поставете кървавия си списък на сцена, господин Колер. Като комедия!

Колер пребледня от гняв.

— Ако оставим на вас, вие бихте оставили убийците да си живеят, нали?

— Не, но няма да ги намерите. Когато свърши тази война, вече няма да има нацисти. Само примерни германци, които са помагали на евреите. А ако намерите все пак някой, няма да го заловите, господин Колер! Не и вие, с вашия тъп кървав списък. Вместо това вие внезапно ще ги разберете и дори ще им простите.

— Както и вие, може би?

— Не, не като мен. Но като някои от нас. Това е дяволската участ на евреите! Всичко онова, което умеем, е разбиране и прошка. Но не и мъст. Затова сме вечните жертви! — Хирш се огледа. — Какви ги говоря? — каза той. — Какво, по дяволите, приказвам? Извинете ме — обърна се той към Колер. — Нямах предвид вас, емигранте Колер! Всеки има от време на време подобни пристъпи.

Колер го изгледа високомерно. Издърпах Хирш навън.

— Ела, Таненбаум вече ни очаква в кухнята със сегединския гулаш. — Той кимна. — Не можех да те слушам как опрощаваш това комедиантско чучело — казах аз.

— Не знам какво ми стана — промърмори той. — Сигурно е от всичките тези приказки за забравата, новото начало и незабравата; просто ме побъркаха. Думите объркват всичко, Лудвиг.

Появиха се близначките Дал. Едната носеше бадемова торта, другата влезе с табла с чаши за кафе и кана. Без да искам погледнах за Лео Бах. Той не беше далеч и наблюдаваше жадно танцуващите близначки.

— Открихте ли коя е светицата и коя Месалина? — попитах го.

Той поклати глава.

— Още не. Но разбрах нещо друго. При пристигането си в Америка още от кея те отишли в някаква клиника и дали и последните си пари, за да си направят пластична операция на носа. И двете. За да започнат нов живот. Какво ще кажете за това?

— Браво! — отвърнах му. — Новият живот тук явно прехвърча като пролетна буря. Семейство Таненбаум-Смит, близначките Дал! Аз съм „за“. Да живее авантюрата на втората действителност!

Лео Бах ме погледна с неразбиране.

— Човек дори не може да забележи — оплака се той.

— Опитайте се да вземете адреса на клиниката — препоръчах му.

— Аз? — попита Бах. — Защо точно аз? Аз съм си напълно наред.

— Велики слова, господин Бах. Бих искал да мога и аз да кажа същото за себе си.

Сега близначките стояха пред нас и се усмихваха, с тортите и каничките с кафе, и с хубавите си задници.

— Кураж! — обърнах се към Бах.

Той ми стрелна гневен поглед, взе си парче торта и намигна на едната.

— И вас ще ви застигне, вие, импотентен самохвалко! — промърмори.

Огледах се за Хирш. Той бе обсаден от госпожа Таненбаум. След малко към тях се присъедини и господин Таненбаум.

— Значи господинът не танцува, а, Юта — обърна се той към импозантната фрегата. — Не са се научили. Не им е останало време. Като децата по време на война, които не познават вкуса на шоколада. — Той се засмя свенливо. — Специално за танците сме поканили американските войници. Те могат всичко.

Госпожа Таненбаум изчезна.

— Заради дъщеря ми е — обясни Таненбаум. — Толкова рядко й се случва.

Проследих погледа му. Дъщеря му танцуваше със съставителя на кървавия списък, господин Колер. Колер изглеждаше неумолим при танците. Той властно влачеше слабичката дъщеря през залата. Стори ми се, че единият й крак е малко по-къс от другия.

Таненбаум въздъхна.

— Слава богу, утре по това време вече ще сме американци — каза той на Хирш. — Така ще се отърва и от товара на трите имена.

— Защо три? — попита Хирш.

Таненбаум се замисли.

— Имам две малки имена. Адолф и Вилхелм. За Вилхелм е помислил още патриотичния ми дядо, било е по времето на империята. Но Адолф! Как би могъл да предугади!

— Познавах един лекар в Германия, който се казваше Адолф Дойчланд — казах аз. — А пък беше евреин.

— За бога! — отвърна Таненбаум заинтригуван. — Та това е още по-зле, отколкото при мен. И какво стана с него?

— Принудиха го да си промени името. Всъщност и двете имена.

— И нищо друго?

— Нищо. Отнеха му практиката, но успя да се спаси в Швейцария. Но това беше още през 1933-а.

— И как се казва сега?

— Никой — отвърнах. — Доктор Никой!

Таненбаум се сепна. Видях как се замисли дали не е допуснал грешка. „Никой“ му звучеше примамливо. Още по анонимно от „Смит“. Но в този миг видя сигнали откъм кухнята. Готвачката Роза размахваше голяма дървена лъжица. Той се съвзе.

— Гулашът е готов, господа — обясни бившият Адолф Вилхелм. — Най-добре да хапнем в кухнята. Там е най-вкусно.

Той тръгна напред. Понечих да го последвам. Хирш ме задържа.

— Кармен танцува — каза той.

— А натам тръгва човекът, от когото зависи бъдещето ми — възразих му.

— Бъдещето може да почака няколко минути — Хирш ме хвана здраво. — Но красотата — никога. Параграф осемдесет и седми от Лаонската и Нюйоркската молитва.

Хвърлих бегъл поглед към Кармен. Свободна, като символ на всички забравени мечти, тя се намираше в състояние на една на пръв поглед смешна мирова скръб, попаднала в маймунските ръце на един рижав дългуч, американски сержант, който имаше двойни колене.

— Сигурно си мисли за рецептата на картофения прах — каза Хирш. — А може би не и това! Обожавам тази божа кравичка.

— Не се вайкай, ами действай! — отвърнах му. — Защо до сега не си го направил?

— Не знаех къде е. Това вълшебно създание, освен всичко останало, има и свойството за години да изчезва безследно.

Засмях се.

— Това е свойство, което не притежават дори и кралете. Забрави нещастното си минало и действай незабавно!

Той ме погледна колебливо.

— Междувременно ще отида да хапна гулаш. Сегедински! — казах аз. — И ще заздравя бедното си бъдеще с Адолф Вилхелм Смит.

Беше посред нощ, когато се върнах обратно в хотела. За моя изненада Мария Фиола все още седеше с Мойков в плюшената зала и играеха шах.

— Да не сте имали среднощно съвещание с фотографа си? — попитах.

Тя поклати глава.

— Любопитко! — отвърна Мойков вместо нея. — Що за невротик! Още не се е появил и веднага пита! Разсипник на щастието! Щастието е тишина без въпроси.

— Само щастието на кравата! — възразих му. — Тази вечер му се нагледах. Ненагледна хубост с чиста проба непукизъм. И никакви въпроси!

Мария Фиола погледна към мен.

— Наистина ли?

Кимнах.

— Принцесата с козирога.

— Тогава имаш нужда от една водка — обясни Мойков. — Ние, като обикновени хора, се наслаждаваме на сладостта на собствената си меланхолия. Обикновено ухажорите на козирога бягат от това. От тъмната страна на луната. — Той постави чаша на масата и наля.

— Истинска руска, безкрайна мирова скръб. Не немска — каза Мария Фиола.

— Немската умря с идването на Хитлер — възразих аз.

Звънецът на бюрото звънна. Мойков изпъшка и се надигна.

— Графинята — каза той, след като хвърли поглед към таблото с ключовете. — Сигурно има кошмари от Царское село. По-добре да взема една малка бутилка със себе си.

— Защо ви е налегнала мировата скръб? — попитах я.

— Не, днес не е, по-скоро е налегнала Владимир, щом като отново е станал руснак. Комунистите убиха родителите му. Преди няколко дни отвоюваха родината си от немците.

— Знам. Но нали той отдавна е американец?

— Американец! Възможно ли е изобщо?

— Защо не? По-възможно е от много други неща!

— Може би. Та какво искахте да питате още, господин Любопитко? Какво правя тук по това време ли? В тази безутешна бърлога? Това ли искахте да ме питате?

Поклатих глава.

— Защо пък да не сте тук? Вече веднъж ми обяснихте, че хотел „Рауш“ е на път между квартирата ви и работното ви място — ателието на Ники. Това е последната спирка за едно питие на крак преди и след битка. А водката на Владимир Мойков е първокласна. Освен това сте живели от време на време тук. Защо тогава да не сте тук?

Кимна и ме изгледа внимателно.

— Забравихте нещо — каза тя. — Когато на някого му е все едно, почти няма значение къде се намира. Не е ли вярно и това?

— Ни най-малко! Има голяма разлика. Предпочитам да съм богат, здрав, млад и отчаян, отколкото беден, стар, болен и безнадежден.

Мария Фиола внезапно се разсмя. Често го забелязвах при нея — неочаквания преход от едно настроение към противоположното. Всеки път това ме омагьосваше, аз самият не го можех. Само за миг тя се превърна в безгрижно красиво момиче.

— Не искам да ви призная, че идвам тук, когато ми е зле, защото тук съм се чувствала къде-къде по-зле. Това е един вид утеха. А иначе това е едно миниатюрно парче подвижна „псевдородина“. Друга просто не познавам.

Мойков ни бе оставил бутилката. Налях на нея и на себе си по чашка. Водката беше с вкус на живот, дори и след гулаша на готвачката Роза. Момичето я гаврътна с едно отсечено движение, което бях забелязал у нея още в началото.

— Щастие и нещастие — каза тя. — Това са велики патетични понятия от миналия век. Дори и не знам с какво могат да се подменят! Може би със самота и илюзия за нечие присъствие? Не знам. С какво друго?

Не отговорих. Представите ни за щастието и нещастието се различаваха: тя ги приемаше естетически, а аз — реално. Беше и въпрос на опита, който е придобил човек, а не толкова на въображението. Въображението заблуждава, променя и фалшифицира. Освен това нямах такова сляпо доверие на Мария Фиола. Тя можеше да се промени всеки миг.

Мойков се върна.

— Графинята отново изживява щурмуването на Зимния дворец — обясни той. — Оставих й половината бутилка водка.

— Трябва да потеглям — каза Мария Фиола. Тя погледна шахматната дъска. — И без това бях в безизходна ситуация.

— В такава сме всички ние — възрази Мойков. — Но това не ни дава основание да се предаваме. Напротив, това дава на човека неподозирана свобода.

Мария Фиола се засмя невинно. Тя все така се държеше с Мойков, като че ли й е далечен роднина.

— Но не и на моята възраст, Владимир Иванович — каза тя. — Може и да съм отчаяна, но все още вярвам в бога и дявола. Искате ли да ме изпратите до вкъщи? Не с такси. Пеша. Нали и вие сте среднощен странник.

— С удоволствие.

— Сбогом, Владимир Иванович! — Тя целуна внимателно Мойков по крайчетата на мустака. — Сбогом, хотел „Рауш“!

— Сега живея на 57-ма улица — каза тя, щом излязохме навън. — Между първо и второ авеню. Едно жилище под наем, както и всичко останало при мен. На приятели, които пътуват. Да не ви се струва прекалено далеч?

— Не. Често се разхождам нощем по улиците.

Тя се спря пред един магазин за обувки. Беше силно осветен. Вътре нямаше никого. Беше затворено, но лампите осветяваха с ярка светлина мъртвешко тихите пирамиди на обувките от кожа и велур. Мария ги огледа всичките със сериозната концентрация на ловеца, главата малко наклонена напред; устните — леко отворени, като че ли всеки миг ще заговори. Но тя не проговори. Само вдиша дълбоко, сякаш искаше да въздъхне, отмести погледа си, засмя се отсъстващо и продължи. Аз я последвах мълчаливо.

Минахме покрай поредица безсмислено светещи витрини. Мария спираше, но единствено пред тези за обувки, внимателно и бавно. Това бе една странна мълчалива разходка от едната страна на улицата до другата, между искрящите пещери на магазините. Младата жена сякаш изцяло бе забравила за съществуването ми, просто се подчиняваше на някакъв неписан закон, за който не бях и чувал.

Най-сетне тя се спря.

— Пропуснахте един магазин за обувки — отбелязах аз. — Отсреща вляво. Той не е така осветен като останалите!

Мария Фиола се засмя.

— Сякаш нещо ме подтиква. Много ли ви доскуча?

Поклатих глава.

— Беше чудесно. И много романтично.

— Така ли? Какво романтично може да има в магазините за обувки?

— Магазините за храни между тях. Те ми дават сила да продължа. На тази улица ги има в изобилие. Намерихте ли онова, което ви харесва?

Тя се засмя.

— Не е толкова просто. Мисля, че изобщо не ги искам.

— Обувките са нещо, с което се бяга. Би ли могло да е свързано с това?

Тя ме погледна изненадана.

— Да, може би. Но от какво?

— От хиляди неща. А и от самия себе си.

— Не. Не е толкова просто. А какво представлява всеки. Въртим се в дяволски кръг.

Стигнахме до 57-ма улица. На Второ авеню хомосексуалисти разхождаха пуделите си. Почти половин дузина кралски пудели се подреждаха до канавките и облекчаваха естествените си нужди. Те изглеждаха като алея, изпълнена с черни сфинксове. Стопаните им стояха възбудени и горди до тях.

— Тук живея временно — каза Мария Фиола. Тя колебливо застана на прага. — Колко е приятно, че никой не пита как живеят останалите. Любопитен ли сте?

— Не — отвърнах и я придърпах към себе си. — Взимам онова, което се задава.

Тя не се възпротиви.

— Да оставим ли нещата така? — запита тя. — Да вземем, което се зададе? Което ни предостави случайността? Или вече не?

— Вече не — отвърнах и я целунах. — Защото с повечето започва лъжата и болката. Кому е необходимо това?

Очите й бяха широко отворени. Светлините на уличните фенери се отразяваха в тях.

— Добре — отвърна тя. — Ако човек може така, добре — повтори тя. — Съгласна съм!

Глава десета

Седях в приемната на адвоката Левин. Беше ранна утрин, но помещението вече беше почти препълнено. Между кактусите и бръшляните, подобно на хората пред витрините на кланиците, тълпящи се, за да видят как се слага лимонче в зурлата на някой нерез, на неудобни столове седяха петнайсетина души. Малкото диванче бе заето от една много пълна жена с тюлена шапка и златна верижка; тя се бе настанила в него нашироко и самоуверено, като костенурка, с един малтезки шпиц до себе си. Веднага се виждаше, че не е емигрантка. Почти всички останали обаче бяха; това си личеше веднага по начина, по който се опитваха да заемат възможно най-малко място.

Аз бях решил да последвам съвета на Роберт Хирш и да занеса на Левин аванс от сто долара и да проверя какво може да направи за мен.

Изведнъж в едно кътче зад вратата зърнах доктор Бранд. Махна ми с ръка и седнах до него. Той седеше до малък аквариум, в който плуваха светещи неонови риби.

— Какво правите тук? — попитах го. — Проблеми с визата ли имате? — Смятах, че вече работите в някаква болница.

— Още не като гинеколог — отвърна той. — Като помощник-лекар, замествам. Допуснаха ме по изключение. Трябва да положа, естествено, и изпити.

— Значи нелегално, както в Париж, така ли? — попитах го.

— Горе-долу. Не съвсем, по-скоро полулегално. Нещо като Равик.

Знаех, че Бранд беше един от най-добрите женски лекари в Берлин.

Френският закон обаче не признаваше немските изпити за лекари; освен това той не получи и разрешение за работа. Започна на черно при един френски лекар, който му беше приятел. Правеше му операциите. Както и доктор Равик. И в Америка, също като него, трябваше да започне всичко отначало.

Бранд изгледаше уморен. Вероятно го бяха назначили без заплата и дори нямаше достатъчно пари за ядене. Той разбра погледа ми.

— Получавам храна в болницата — каза той иронично. — Както и джобни. Не се притеснявай.

Изведнъж едно канарче запя. Огледах се. Преди това не го бях забелязал.

— Левин явно обича животните. И рибите са част от интериора.

Жълтата птичка разнасяше трелите си из полутъмната стая, в чийто въздух сякаш пулсираха страхът и мизерията. Тя въздействаше почти цинично с безгрижието си и не обръщаше внимание на околните. Малтезкият шпиц на дивана стана неспокоен, после гневно се разлая.

Една мила секретарка, като от порцелан, отвори вратата, която водеше към кабинета на Левин.

— Кучето не бива да лае — обясни тя. — Също и вашето, госпожа Лормер.

— Ами проклетата птица? — остро възрази жената на дивана. — Моят шпиц си беше спокоен. Птицата започна първа! Кажете на нея да ни остави на мира!

— На птицата не може да се обясни — отвърна нетърпеливо секретарката. — Тя просто си пее. Но вие бихте могли да обясните на вашето куче, че не бива да лае. То слуша заповедите ви. Или не е тренирано?

— Какво изобщо търси това канарче тук? Изнесете го навън! — възрази госпожа Лормер.

— Ами кучето ви? — този път порцелановата фигурка се ядоса. — Тук да не е ветеринарна лечебница!

Настроението в приемната изведнъж се промени. Там вече се намираха не просто плахи сенки, а хора, които сякаш изведнъж оживяха и погледът в очите им вече не беше така вял. Те наистина се въздържаха да вземат страна, но, макар и мълчаливо, участваха.

Кучето започна да лае и секретарката. Тя изсъска като гъска и се отдръпна. Точно в този момент на вратата се показа главата на Левин.

— Какъв е този шум? — Големите му тебеширено бели зъби осветиха тъмната зала. Той не обърна внимание на ситуацията и взе соломоновско решение. — Заповядайте, госпожа Лормер! — каза и задържа преходната врата.

Дебелата жена с тюлената шапка с цвят на лавандула хвана кучето и бързо се стрелна покрай редиците от чакащи емигранти към кабинета. Секретарката я последва. Разнесе се парфюм на момина сълза. Той идваше от празния диван, на който бе седяла госпожа Лормер. Канарчето стреснато замлъкна.

— Следващия път и аз ще дойда с куче, явно така се влиза по-бързо. В болницата имаме една овчарка.

Засмях се.

— Тогава канарчето няма да запее. Ще го е страх.

Бранд кимна.

— Или пък ще ухапе секретарката и Левин ще ни изхвърли. Прав сте, щастието на емигрантите трябва да се предостави в ръцете на съдбата. Ако се изчислява предварително, може да избяга.

Поставих сто долара на масата. Голямата костелива ръка на Левин мина над тях, без да се свие в юмрук и бюрото се опразни.

— Работите ли? — попита той.

Поклатих глава.

— Това е забранено — казах внимателно.

— Тогава от какво живеете?

— Намирам пари по улиците, играя на лотария и ме издържат старици — отвърнах спокойно, учуден от този глупав въпрос. Трябваше да знае, че не мога да му кажа истината.

Изсмя се със странния си кикот, който секна изведнъж.

— Прав сте! Това не ме интересува. Поне официално. Но лично и чисто човешки ме интересува.

— От лична човешка информация многократно съм попадал в затвора — възразих му. — Травматизиран съм и страшно комплексиран. Първо трябва да се опитам да се отърся от тези неща тук, в Америка.

— Както желаете. Можем да продължим и така. Доктор Бранд бе тук преди вас. Той гарантира за вас.

Бях учуден.

— Бедничкият Бранд! Та той няма никакви пари!

— Морално се застъпи и за вас. Че сте били преследван и че ви познава.

— Това от полза ли е?

— И дребният добитък прави тор — отвърна Левин. — Всичко се нарежда едно след друго. Приятелката ви Джеси Щайн се погрижи. Тя изпрати и Бранд.

— За това ли беше тук?

— Не само. Но явно не смее да се върне при Джеси Щайн, без да е изпълнил заръката й да даде препоръките си за вас.

Засмях се.

— Това не е в стила на Бранд.

Левин изцвили.

— Но е в стила на Джеси Щайн! Тази жена е като тайфун! Вече сме обработили десетки случаи за нея. Тя няма ли си други грижи? Собствено его?

— Нейното его са грижите на останалите. Такава си е била винаги, нежна и неумолима. Още докато бяхме във Франция.

Зад мен силно и мелодично се чу едно кукане. Обърнах се изненадан. Отново птица! На дървения шварцвалдски часовник, от една вратичка се показваше и прибираше една малка дървена пъстра птичка.

— Единайсет часа — каза Левин и започна да отброява с въздишка.

— Това е истински зоопарк — казах му след последното кукане. — Канарчета, шпицове, риби, а сега и немският символ на уют!

— Не ви ли харесва?

— Просто ме изненада — отвърнах му. — Веднъж ме разпитваха, докато кукаше кукувичката на часовника. При всяко кукане получавах удар в лицето. За нещастие беше дванайсет часа.

— Къде се случи това?

— Във Франция. Разпитва ме немски военен пост. Един гимназиален учител в униформа на фелдфебел. И всеки път, щом кукнеше кукувицата, трябваше да викам „Ку-ку! Ку-ку!“.

Изразът на лицето на Левин се промени.

— Извинете ме, не знаех — промърмори той, а после стана и понечи да спре часовника.

Попречих му.

— Не е нужно! — казах аз. — Това няма нищо общо с другото! Докъде бихме стигнали, ако бяхме толкова чувствителни? Всичко това е по-скоро част от по-приятните ми спомени. Малко след това ме оставиха да избягам. На раздяла учителят дори ми подари антология на немската лирика. Домъкнах я чак до Елис Айлънд. И там някъде я изгубих.

Не разказах на Левин, че на следващия ден Хирш ме измъкна, маскиран като испански консул. Той наруга страшно фелдфебела, понеже уж бил затворил някакво протеже на Франко. Всичко, естествено, беше чиста измислица. На учителчето му затрепериха мартинките и за извинение ме удостои със сборника стихове. Хирш веднага ме взе с колата си.

Левин се втренчи в мен.

— Това се случи, защото бяхте евреин ли?

Поклатих глава.

— Случи се, защото бях безпомощен. Няма нищо по-страшно на света от това да попаднеш съвсем безпомощен в ръцете на образовани немски варвари. Малодушие, чудовищност и липса на отговорност: това са трите неща, които взаимно се подсилват. Този учител беше сравнително безобиден. Не беше човек от СС.

Замълчах си и как фелдфебелът вечерта след играта с кукувичката стана несигурен. Искаше да покаже на един приятелски пост какво е рязан евреин. Трябваше да се съблека. За негово страхотно учудване, обаче, установи, че не съм обрязван. Когато Хирш дойде на следващия ден, той бе значително облекчен, че може да се отърве от мен.

Левин погледна часовника. Чуваше се тиктакането.

— Получих го в наследство — измърмори той.

— Ще бие чак след четирийсет и пет минути — казах му.

Той стана, заобиколи бюрото и се насочи към мен.

— Как се чувствате в Америка? — попита ме той.

Знаех, че всеки американец очаква човек да се чувства страхотно. Трогателна наивност!

— Страхотно! — отвърнах му.

Лицето му се проясни.

— Радвам се! Не се грижете за визата си. Който веднъж е попаднал в страната, много рядко бива изхвърлян. Сигурно за вас е голямо преживяване, да не ви преследват? Тук няма Гестапо и жандармерия!

„Няма — помислих си. — Но остават кошмарите! Кошмарите и духовете от миналото, които за миг се пробуждат!“

По обяд се върнах в хотела.

— Питаха за вас — каза Мойков. — Едно женско създание с червени бузи и сини очи.

— Жена или дама?

— Жена. Още е тук. Седи в палмовата градина.

Влязох в салона с бръшляните и рахитичните палми.

— Роза! — извиках изненадано.

Готвачката се надигна над вечната зеленина.

— Трябваше да ви донеса нещо — обясни тя. — Гулашът! Снощи го забравихте! — Отвори една голяма карирана чанта, където леко подрънкваше нещо. — Няма значение — продължи тя. — Гулашът се запазва. Дори след ден-два става по-вкусен.

Тя извади порцеланова купичка с капаче и я постави на масата.

— Това да не е сегединският гулаш? — попитах.

— Не, от другия е. Той държи повече. Ето и мариновани краставички, прибори и чиния. — Тя извади салфетка, в която бяха увити лъжица и вилички. — Имате ли си газено котлонче?

Кимнах.

— Малко.

— Няма значение. Колкото повече ври гулашът, толкова по-добре. Купичката е топлоустойчива. Можете да варите в нея. Ще взема посудата след една седмица.

— Също като в рая! Много ви благодаря, Роза. Предайте благодарностите ми и на господин Таненбаум!

— Смит! — възрази ми Роза. — От тази сутрин сме официално Смит. Ето и парче от тортата за получаване на поданство.

— Огромно парче! Това марципан ли е?

Роза кимна.

— Вчерашната беше с шоколад. От нея ли бихте предпочели? Останало е малко парче. Скрито.

— Не, не! Нека изберем бъдещето! Марципана!

— А това е писмо от господин Смит. Е, добър апетит!

Забърках из джоба си за един долар, но Роза възрази.

— Изключено. Не бива да взимам нищо от емигранти, иначе ще си изгубя работата. Изрична заповед на господин Смит.

— Само от емигранти ли?

Тя кимна.

— От банкери може, но те рядко дават по нещо.

— Ами емигрантите?

— Те винаги искат да дадат и последния си цент. Мизерията ги прави благодарни, господин Зомер.

Погледнах изненадан след нея. После минах покрай Мойков, мъкнейки купата.

— Гулаш! От една унгарска готвачка. Обядвал ли си?

— За съжаление. Един хамбургер с кетчуп в закусвалнята на ъгъла. И парче ябълков пай. Съвсем по американски.

— И аз — отвърнах му. — Порция разварени спагети, също с кетчуп. А после също ябълков пай.

Мойков повдигна капака на купата и помириса.

— Но това ще стигне за цял полк! Какво ухание! Розите нищо не представляват пред тези фино сварени лукчета!

— Чувствай се поканен, Владимир.

— Не носи купата в стаята си. Остави я в хладилника, където държа водката си. Стаята ти е прекалено топла.

— Добре.

Взех писмото със себе си и се качих по стълбите. Прозорците на стаята ми бяха широко отворени. От двора и отсрещните прозорци ехтеше бръщолевенето на радио. Завесите на апартамента на Раул бяха спуснати. Там тихо свиреше грамофон — валсове от „Кавалерът на розата“. Отворих писмото на Таненбаум-Смит. Беше кратко. Трябвало да се обадя на търговеца с произведения на изкуството Реджиналд Блек. Таненбаум бил говорил с него. Вдругиден очаквал да му се обадя. Много късмет!

Бавно свих писмото. Стори ми се, че пред мен се отваря едно мръсно странично крило на хотела и се озовавам на една алея. Изведнъж се появи нещо като бъдеще. Някакъв път — а не заключена врата. Нещо ежедневно и затова неуловимо. Слязох долу и телефонирах веднага. Не можех иначе. Търговецът Реджиналд Блек беше на телефона. Той имаше дълбок, малко колеблив глас. Докато разговарях с него, в слушалката се чуваше музика. Смятах, че халюцинирам. После разбрах, че и при Блек свиреше грамофон. Същият валс от „Кавалерът на розата“, който бях чул и при Раул. Счетох, че това е добро предзнаменование. Блек ми каза да намина покрай него след три дни. В пет часа. Поставих обратно слушалката, но музиката продължаваше тайнствено да ми нашепва. Обърнах се и погледнах навън. Междувременно прозорците на стаята на Раул бяха отворени. Сега грамофонът звучеше още по-ведро на двора, по-силно от всички джазови тромпети и достигаше чак до тъмната стая на рецепцията, където беше телефонът. Вечният „Кавалер на розата“.

— Какво става? — попита Мойков. — Имаш такава физиономия, сякаш си видял призрак!

Кимнах.

— Духът на най-голямата авантюра, която съществува, на ежедневието в гражданското общество и на бъдещето.

— Би трябвало да се срамуваш да говориш така. Значи работа?

— Може би — отвърнах му. — Незаконна, разбира се. Но да не говорим за това! Иначе пиленцето ще отлети.

— Добре! Какво ще кажеш за една мълчалива чаша, пълна с надежда и с водка?

— Винаги, Владимир!

Той извади бутилката. Погледнах се надолу. Костюмът ми беше на осем години и силно износен; бях го наследил от Зомер, а и той вече го бе носил доста време преди мен. Досега не си бях давал сметка за това; за кратко време имах и втори, но ми го откраднаха по пътя.

Мойков долови критичния ми поглед и се засмя.

— Имаш вид на загрижена майка. Първият признак на еснафщината! Какво толкова имаш против костюма си?

— Страшно е прашен!

Мойков махна с ръка.

— Почакай, докато получиш работата. После ще му мислиш!

— Колко може да струва нов?

— При Браунинг Кингс около седемдесет долара. Малко повече или по-малко. Имаш ли ги?

— Като еснаф не, но като играч ги имам. Остатък от китайската ваза.

— Профукай ги. Това ще отнеме част от ужасния привкус на новото ти гражданско положение.

Изпихме чашите. Водката беше много студена и остра.

— Усещаш ли нещо ново вътре? — попита Мойков — Не, разбира се. Това си е Зубровка. Водка с една подправка.

— Откъде имаш подправката? От Русия ли?

— Това е тайна! — той затапи бутилката с коркова тапа. — Е, значи за бляскавото бъдеще като дребен счетоводител или продавач! Като Хирш.

— Като Хирш ли? Защо?

— И той се появи като Галахар от рода на Макавеите, а сега продава транзистори на учениците. Ама и вие сте едни авантюристи!

Щом излязох на улицата и забравих думите на Мойков. Спрях се пред едно магазинче за цветя на ъгъла. То беше собственост на един италианец, който търгуваше и с плодове. Цветята му невинаги бяха свежи, но за сметка на това — евтини.

Собственикът стоеше на вратата. Той се беше преселил преди около трийсет години от Канобио; аз също бях изгонен от Швейцария през Канобио. Това ни свързваше. Затова получавах плодовете си с петнайсет процента по-евтино.

— Как върви, Емилио? — попитах го.

Той сви рамене.

— Сега в Канобио сигурно е много хубаво; точно време за плуване в Лаго Маджоре. Само да не бяха там проклетите немци!

— Няма да останат за дълго!

Емилио направи загрижена гримаса и почеса мустака си.

— Щом си затръгват, ще разрушат всичко! Рим, Флоренция и красивия Канобио!

Не можех да го успокоя. И аз очаквах точно това. Затова предпочетох да кажа:

— Хубави цветя!

— Орхидеи — малко пооживено отвърна той. — Съвсем пресни са. Е, почти пресни. Евтини са! Но кой по тези места купува орхидеи?

— Аз — отвърнах му. — Щом като са толкова евтини.

Емилио отново се почеса по мустака. Той беше четка като на Хитлер и приличаше на измамник на жените.

— По долар парчето. Вътре са две парчета. Отстъпката вече е включена.

Подозирах, че Емилио има връзки с някоя погребална агенция и често купува оттам. Скърбящите оставят цветя върху ковчезите, които после отиват в крематориума. Преди кремирането някой от служителите му отделя онези от цветята, които стават за продажба, и ги пласира. Венците, естествено, се изгарят. Но Емилио често предлага бели рози и лилия. Бих казал, дори прекалено често. Предпочетох да не мисля за това.

— Можете ли да ги изпратите?

— Къде?

— На 57-ма улица.

— От мен да мине, даже опаковани в целофан — каза той.

Записах адреса на Мария Фиола и запечатах плика. Емилио ми намигна.

— Най-сетне! Крайно Време беше! — добави той.

— Глупости! — възразих му. — Цветята са за болната ми леля.

Запътих се към един магазин за дрехи. Беше на Пето авеню, но Мойков ми обясни, че е по-евтин, отколкото другаде. Докато минавах покрай двата реда висящи на закачалки костюми, ме удари чудовищната миризма на буржоа. Нека Мойков си злослови, колкото си иска: за онзи, който не познава това чувство, то си беше авантюра, която спира дъха. Това беше пълна противоположност на живота по време на бягство, където се носеше само раничка с най-необходимото; тук беше трайното спокойствие, разтоварване, обитаване, изследване, книги, напредничаво прогресивно съществуване, култура, бъдеще.

— Бих препоръчал лек костюм от тропикал — каза продавачът. — За около два месеца в Ню Йорк ще стане страшна жега. И задуха! — Той ми показа един светлосив костюм без жилетка. Опипах плата. — Материалът е мек — обясни човекът. — Пада леко и не заема много място в багажа.

Без да искам се загледах в материала; „добре е за бягство“, помислих си. Но после отпратих тази мисъл. Не исках повече да мисля като странстващ емигрант.

— Не сив — отвърнах. — Тъмносин.

— За лятото? — колебливо попита продавачът.

— Да, за лятото — отвърнах му. — Тропикал, но тъмносин.

Бих предпочел сивия, но остатъците от вековното ми възпитание внезапно изплуваха. Синият беше по-сериозен. Бих могъл да го използвам по-добре — за Реджиналд Блек и за Мария Фиола. Това бе същевременно сутрешен, дневен и вечерен костюм.

Заведоха ме в кабина с голямо огледало, за да пробвам дрехата. Щом съблякох костюма, който бях наследил от Зомер заедно с името му, за миг замислено се вгледах в огледалото. Последният син костюм, който притежавах, получих на дванайсет години. Купи ми го баща ми. Три години по-късно беше убит.

Излязох от кабината. Продавачът направи въодушевено изражение и затанцува около мен. Минавайки покрай него забелязах, че на тила си имаше малка, почти зарастваща цицина, върху която беше лепнал анкерпласт.

— Става ви! — обясни той. — Като излят е! И по мярка да ви го шият, не би ви стоял по-добре!

Погледнах се още веднъж в огледалото. Оттам ме погледна един сериозен господин, когото не познавах, засегнат и неприветлив.

— Да го опаковам ли? — попита продавачът.

Поклатих глава.

— Ще си тръгна с него. Опаковайте стария.

В този момент си мислех за много неща. В странния ритуал на пробването и смяната на дрехите имаше нещо символично. Сякаш с дрехите на мъртвия Зомер оставях част от миналото зад себе си. Не ги забравях, но вече не живеех в тях. Несигурно нещо като бъдеще блещукаше пред мен. Старият костюм беше много тежък; а новият бе така лек, че ми се струваше, че съм гол.

Тръгнах бавно по улиците, докато стигнах магазина на братята Силвър. Александър стоеше на прозореца, държеше един ангел от осемнайсети век в ръка и декорираше. Като ме видя, той изпусна ангела. Без да искам трепнах, но чупливият дървен ангел падна невредим върху едно парче червено кадифе от Генуа. Силвър го вдигна, целуна го и ми помаха да вляза.

— Значи така пропилявате времето си! — каза той. — Смятах, че сте при адвоката!

— Бях вече там — възразих му. — И при шивача. Крайно време беше!

— Изглеждате като парвеню, дребен джебчия, дори и като измамник на жените.

— Улучихте! И в трите професии съм правил своя дебют. За съжаление.

Силвър се засмя и излезе от витрината.

— Не виждате ли?

Огледах се около себе си.

— Не виждам нищо ново, господин Силвър.

— Така е, но нещо липсва! Какво?

Отстъпих драматично назад. Отново се огледах. Магазинът бе така претъпкан, че беше трудно да се открие това, което липсва.

— Молитвеното килимче! — обясни гордо той. — Едно от онези, които открихте! Сега вече просветля ли ви?

Кимнах.

— И кое? Това със синята или със зелената нишка?

— Зеленото!

— По-рядкото, значи! Няма значение. Синьото пък е в по-добро състояние.

Силвър ме гледаше, изпълнен с очакване.

— И за колко? — попитах го.

— Четиристотин и петдесет долара! В брой!

— Моите поздравления! Добра цена!

Силвър мълчаливо извади портфейла си. Изглеждаше по-голям и по-дебел и наподобяваше на паун джудже. Бавно постави пет десетдоларови банкноти върху пулта за молитви с фалшивото позлатяване.

— Вашата комисионна! — обясни той. — Заслужихте си я, докато сте били при шивача! Колко струва костюмът?

— Шейсет долара.

— С жакет ли?

— С жакет и два панталона.

— Виждате ли! Значи сега ги получавате гратис! Моите поздравления!

Прибрах парите.

— Какво ще кажете за едно двойно чешко мока кафе отсреща със сладкиш с галета? — попитах го.

Той кимна и отвори вратата. Вечерният шум нахлу от улицата вътре. Силвър се върна, като че ли бе видял усойница.

— Справедливи боже! Пристига Арнолд! И при това със смокинг! Всичко е загубено!

Арнолд беше братът на Александър. Той не беше в смокинг. Вървеше през мръсната вечерна светлина с цвят на мед, обвит от бензинови изпарения и син пушек от ауспусите, облечен в обикновен костюм за посещения, с тъмен жакет, раиран панталон, бомбе и светлосиви старовремски гамаши.

— Арнолд — извика Силвър-старши. — Влез вътре! Не отивай! За последен път! Влез вътре! Помисли за майка си! За бедната си вярваща майка!

Арнолд мина спокойно през улицата.

— Помислил съм за майка си — обясни той. — А ти не можеш да ме объркаш, ти, еврейски фашист!

— Арнолд! Не говори така! Нима винаги не съм искал само най-доброто за теб? Уважавал съм те, както е способен единствено по-големият брат, грижил съм се за теб, когато беше болен, а ти боледуваше често.

— Ние сме близнаци — отвърна Арнолд. — Братлето ми е с цели три часа по-голямо от мен.

— Три часа могат да представляват цял един живот! Заради тези три часа аз съм зодия близнаци, а ти — мекушав, замечтан рак, отвърнат от живота. Човек трябва да се грижи за теб! А сега се отнасяш към мен като към дявола!

— Защото искам да се оженя ли?

— Защото искаш да вземеш една неверница! Християнка! Погледнете го само, господин Зомер, достоен за съжаление, като че ли е долен неверник и иска да отиде на пистата! Арнолд, Арнолд, ела тук! Почакай! Искам да ти направя едно предложение, като търговски съветник! Дали са ти да пиеш любовно биле, помисли за Тристан и Изолда, и за нещастието, което е произтекло от това! Вече наричаш родния си брат фашист, само защото иска да те предпази да не сгрешиш при женитбата си! Вземи си една обикновена еврейка за жена, Арнолд!

— Не искам обикновена еврейка! Искам да се оженя за жената, която обичам!

— Любов, дрън-дрън! Що за дума! Погледни се колко добре изглеждаш! Иска да й направи предложение! Погледнете го само, господин Зомер. Раирани панталони и нов смокинг! Парвеню!

— Не мога да кажа нищо повече — отвърнах му. — И аз самият имам нов костюм. Също такъв като за джебчии и парвенюта. Помните ли?

— Но онова беше само на шега!

— Днес явно е денят на костюмите. Откъде се сдобихте с тези чудесни гамаши, господин Арнолд?

— Харесват ли ви? Донесох си ги от едно пътуване до Виена. Преди войната. Не слушайте брат ми. Аз съм американец. Освободен съм от предразсъдъци.

— Предразсъдъци! — Александър Силвър хвърли едно порцеланово овчарче пред една маса, но в последния момент го улови.

— О, небеса! — извика Арнолд неволно. — Това не беше ли майсенският порцелан от онова време?

— Не, от времето на Розентал. — Силвър-старши показа фигурката. — Невредима е.

Изведнъж разговорът се успокои. Арнолд си взе обратно думите за „еврейския фашист“. Смени ги с „ционист“, а малко след това със „семеен фанатик“. В разгара на дискусията Александър допусна тактическа грешка. Той ме попита дали и аз бих се оженил единствено за еврейка.

— Възможно е — отвърнах му. — Баща ми ме беше посъветвал, когато навърших шестнайсет години, иначе нищо не би станало от мен.

— Глупости! — обясни Арнолд.

— Гласът на кръвта! — извика Александър.

Засмях се. Разпрата избухна отново. Но с проста тактика Силвър-старши бавно печелеше пред лирика и мечтател Арнолд. Не бях очаквал нищо друго. Арнолд не беше толкова сигурен, иначе не би се появил още веднъж, издокаран с костюма се за посещения в магазина, а щеше да се отправи директно към къщата на богинята с русите къдрици — според Силвър-старши — изрусени и боядисани. Явно не му беше толкова неприятно да го разубеждават да поизчака малко с предложението си.

— Просто си помисли още веднъж!

— Ами ако се появи някой друг?

— Кой?

— Тя има много ухажори.

— Няма да се появи друг, Арнолд! Напразно ли си живял трийсет години, като адвокат, а и тук в магазина? Не сме ли повтаряли хилядократно, че друг клиент бил заинтересован за обекта и искал да го купи, но това винаги си беше долен номер? Стига, Арнолд!

— Човек старее — каза Арнолд. — Не става по-красив, а по-болен!

— Това се отнася за нея! По-скоро от теб! Жените остаряват два пъти по-бързо от мъжете. Е, хайде, ела и съблечи това маймунско яке!

— Няма да го направя — обясни Арнолд с неочаквана сериозност. — Сега ми харесва и ще изляза с нея.

Силвър-старши се опасяваше от нова пречка.

— Добре, да излезем — каза той, изпълнен с готовност. — Къде искаш да отидем? На кино? Въртят филм с Полет Годар!

— Кино ли? — Арнолд погледна обидено жакета си. Подобно нещо не може да се оцени в киното. Беше прекалено тъмно.

— Добре, Арнолд, да отидем на вечеря. Да похапнем добре! Нарязани пилешки дробчета, а после — мелба с праскови. Където поискаш!

— Във „Воазен“ — каза твърдо Арнолд.

Александър преглътна за момент.

— Луксозен ресторант! Там ли искаше да отидете с… — той не довърши изречението си.

— Във „Воазен“ — повтори Арнолд.

— Добре — отвърна Александър. Той се обърна към мен с великодушен жест. — Заповядайте с нас, господин Зомер! Вие така и така сте облечен празнично. Какво носите в пакета?

— Стария си костюм.

— Оставете го тук. По-късно ще си го вземете.

Аз се възхищавах безрезервно на Силвър. Ударът, който Арнолд му нанесе със скъпия ресторант, където лирикът нямаше да поръча пилешки дробчета, ами гъши пастет, което подозираше и Александър, беше показно париран от него. Вместо да се стресне, той отговори с великодушие. Аз, въпреки всичко, реших също да си поръчам гъши пастет. По някакъв странен начин смятах, че съм замесен в объркания расов проблем на близнаците.

Върнах се в десет в хотела.

— Владимир, днес с гулаша няма да се получи нищо — казах му. — Бях арбитър в една битка, коренно противоположна на Хитлеровия расизъм. Вечерята беше във „Воазен“.

— Браво! Там е мястото за провеждане на расови войни! Какво пи?

— Ко д’Естурнел 1934-а, Бордо.

— Моите почитания!

— За пръв път го опитах през 1939-а. Един френски митничар ми даде една бутилка, преди да ме експедира през границата към Швейцария. Даде ми я, защото беше много депресиран. Това беше първата вечер на смехотворната война през септември.

Мойков кимна разстроен.

— Днес явно е ден за подаръци. Сутринта — гулаш, а тази вечер около седем часа за теб пристигна пакет. Един шофьор с ролс-ройс го донесе.

— Какво?

— Униформен шофьор с ролс-ройс. Мълчеше като гроб. Да не пласираш оръжие със синия си костюм?

— Нямам представа какво става! Името ми пише ли го на пакета?

Мойков го извади изпод тезгяха си. Беше плитка кутия. Разопаковах я.

— Бутилка — казах.

Потърсих в опаковката за някаква бележка. Не открих нищо.

— Господи! — каза почтително Мойков зад гърба ми. — Знаеш ли какво е това? Истинска руска водка! Не това, което правим тук. Как е попаднало такова нещо в Америка?

— Нали Америка и Русия са съюзници?

— По оръжие, да. Но водка? Да не си шпионин?

— Бутилката не е съвсем пълна — казах. — Корковата тапа вече е вадена. — Помислих си за Мария Фиола и орхидеите на Емилио. — Липсват две-три чаши от бутилката.

— Значи частен подарък! — Мойков присви папагалските си очи с множество бръчки около тях. — Както се вижда, от бутилката е отпивано! Така ще можем да й се насладим с още по-голямо страхопочитание!

Глава единайсета

Реджиналд Блек не притежаваше нито магазин, нито художествена галерия. Живееше в частен дом. Бях очаквал някаква акула на два крака. Вместо това срещнах много слаб, по-скоро тих човек, плешив и с много добре поддържана дълга брада. Почерпи ме уиски със сода и ми зададе няколко предпазливи и сдържани въпроса. После донесе от съседна стая две картини и ги постави върху статив. Бяха две рисунки на Дега.

— Коя картина ви харесва повече? — попита той.

Посочих тази вдясно.

— Защо? — попита отново.

Поколебах се.

— Винаги ли трябва да има причина за това? — попитах в отговор.

— Интересува ме. Знаете ли от кого са картините?

— Това са рисунки на Дега. За всеки е ясно.

— Не за всеки — каза Блек с някаква странна плаха усмивка, която ми напомни за Таненбаум-Смит. — За някои от моите клиенти, например.

— Интересно. Защо тогава тези хора купуват картини?

— За да си имат в къщи на стената нещо от Дега — отговори Блек меланхолично. — Картините сменят обстановката като вас — емигрантите. Те често се озовават на странни места. Дали се чувстват добре там, това е вече друг въпрос. — Той взе рисунките от статива и донесе от съседната стая два акварела. — Знаете ли какво е това?

— Акварели на Сезан.

Блек кимна утвърдително.

— Можете ли да ми кажете кой е по-добър?

— При Сезан всяка картина е добра — отвърнах аз. — По-скъпа, навярно, би била тази вляво.

— Защо? Защото е по-голяма ли?

— Не затова. Тя е от късния му период и е вече почти кубизъм. Хубав пейзаж от Прованс с върха Сен Виктор на заден план. В Брюкселския музей имаше подобна.

Блек ме погледна изпитателно.

— Откъде знаете това така точно?

— Работех там няколко месеца.

Нямаше защо да му казвам истината.

— Като какъв? Като търговец на произведения на изкуството?

— Не. Като студент. Трябваше обаче да се откажа.

Блек изглеждаше успокоен.

— Един търговец на произведения на изкуството няма да ми бъде от полза — каза той. — Човек не трябва сам да си отглежда конкуренция.

— Ни най-малко нямам талант за това — побързах да го успокоя аз.

Той ми предложи тънка пура. Изглежда това беше добър знак — и Силвър ми поднесе пура, когато ме взе при себе си на работа. Беше ме почерпил с „Бразил“, а тук имаше истинска „Хавана“. Никога не бях пушил такива, само бях чувал за тях.

— Картините са като живи същества — каза Блек. — Като жените. Човек не трябва да ги показва навсякъде, ако иска да запазят чара си. И стойността също. Разбирате ли?

Кимнах. Въобще не го разбирах, това беше само една фраза, която не беше и вярна.

— Така е поне за търговеца — продължи Блек. — Картини, които твърде много се показват, на професионален език се наричат „изгорени“. Обратното на тях са „девиците“, които като частна собственост са били винаги в едни и същи ръце и никой не ги е виждал. Познавачите ги оценяват по-високо. Не защото са по-добри от другите, а защото, към всичко останало, се прибавя и удоволствието на познавача от откритието.

— И затова хората плащат повече?

Блек кимна:

— Това е така нареченият „Сноб-ъпиъл“. Добър е. Има и други много по-странни от него. Особено днес. За това са войните. Богатството сега е нещо променливо. Едни го губят, други на бърза ръка го натрупват. Старите колекционери са принудени да продават, новите имат пари, но не са познавачи. За да станеш познавач, са необходими време, търпение и обич.

Слушах го внимателно и се питах дали ще ме вземе на работа, или не. Съмнявах се. Струваше ми се твърде уклончиво, че ми обяснява всичко това, вместо да продължи да проверява знанията ми или да ми направи предложение за заплатата. Той постави нова картина върху статива.

— Това говори ли ви нещо?

— Моне. Поле с макове и жена.

— Харесва ли ви?

— Прекрасна е. Излъчва мир и невероятно спокойствие. Слънцето на Франция — отвърнах аз и мислено добавих: „И концентрационния лагер“.

Блек въздъхна тежко.

— Продадена е! На един мъж, който произвежда бомби. Той обича мирни, спокойни картини.

— Жалко. По-добре щеше да бъде ако обичаше военни картини, а произвеждаше препарати за разкрасяване!

Блек ми хвърли бърз, развеселен поглед. След това посочи към стаята, която беше тапицирана цялата със сиво кадифе и в която, освен статива, имаше само едно канапе, ниска маса и няколко стола.

— Често стоя тук сутрин сам с няколко картини пред мен — каза той. — Понякога само с една. С една картина човек никога не е сам. Може да си говори с нея. Или още по-добре, да се вслуша внимателно в нея.

Кимнах в знак на съгласие. Започнах все повече да се съмнявам, че ще получа мястото. Блек говореше с мен като с клиент, когото се опитва елегантно да убеди да направи някаква покупка. Но защо правеше всъщност това? Та той знаеше, че аз не съм купувач. Може би ме смяташе за агент на Таненбаум-Смит, или действително мислеше това, което говореше и бе един малко объркан млад мъж, който не се чувстваше особено добре в професията си. Нямаше нужда да споделя с мен тези неща, за Бога!

— Това наистина е прекрасна картина от Моне! — казах аз. — Странно е, че всички тези неща могат да съществуват едновременно — картината, войната и концентрационните лагери! Просто не е за вярване.

— Това е картина от французин — отвърна Блек. — Не от немец. Може би това обяснява някои неща. — Но веднага поклати глава в знак на несъгласие. — Има и прекрасни немски картини. И те са много. Тъкмо това е невероятно. — Извади кехлибарено цигаре и пъхна пурата си вътре. — Ние с вас бихме могли да опитаме да поработим съвместно — каза той с мек глас. — За тук не са ви необходими кой знае колко големи познания. По-важни са благонадеждността и дискретността. Какво ще кажете за осем долара на ден?

С екзотичната си пура, с тихата стая, с картините и мекия си глас, той почти ме бе хипнотизирал. Сега изведнъж се оживих.

— С какво работно време? — попитах. — Сутрин или следобед?

— От девет сутринта, някъде до пет или шест следобед. С един час обедна почивка. При нас това не може да се определи толкова точно.

— Господин Блек — обърнах се аз към него, вече дошъл на себе си. — Приблизително толкова получава един добър куриер.

Очаквах, че Блек ще започне да ми обяснява, че моята длъжност всъщност не е по-различна от тази на куриер. Той, обаче, беше по-хитър. Съвсем точно изчисли пред мен колко печелят добрите куриери. Беше по-малко.

— Не мога да се съглася на по-малко от дванайсет долара — казах му аз. — Имам дългове за погасяване.

— Вече?

— Да. Към адвоката, който обработва документите за издаването на визата ми.

Блек неодобрително поклати плешивата си глава и в същото време поглади блестящочерната си дълга брада, трудно гимнастическо упражнение — да се координират две различни движения. Справяше се чудесно. Така се създаваше впечатлението, че сякаш заради сложните движения се налага отново да обмисли въпроса дали да ме вземе на работа или не. Ето, че накрая търговецът показа същността си. Ненапразно някога съм бил ученик на Лудвиг Зомер. По отношение на подбраните фрази той почти би надминал Блек. А и аз не без основание си бях купил новия син костюм. С плаха усмивка Блек ми напомни, че съм щял да работя на черно и следователно нямало да се налага да плащам данъци. Освен това и английският ми не бил чак толкова добър. Тук, обаче, аз му възразих. Отговорих му, че за сметка на това говоря френски, а това си е едно преимущество с картини на френски импресионисти. Блек направи неодобрителен знак с ръка, но все пак се съгласи на десет долара и ми обеща, че ако се справям добре, за в бъдеще бихме могли още веднъж да поговорим по въпроса.

— Освен това ще имате много свободно време — добави той. — Аз често отсъствам. Тогава и магазинът остава затворен.

Уговорихме се да започна след пет дни.

— Сутрин от девет — обясни Блек. — Търговията с предмети на изкуството не започва в осем, както тази с други неща. — Той въздъхна. — Това въобще не би трябвало да бъде търговия, а по-скоро едно вълнуващо споразумение между познавачи за взаимна размяна на съкровищата им. Не мислите ли?

Съвсем не мислех така, по-скоро намирах, че това беше едно вълнуващо споразумение, при което всеки искаше да измами другия. Не го казах. Вместо това отвърнах:

— Това би бил идеалният случай.

Блек кимна в знак на съгласие и стана.

— Защо, всъщност, вашият приятел Таненбаум-Смит не притежава никакви картини? — попита той на тръгване, така, съвсем между другото.

Свих рамене. Спомних си, че у Таненбаум-Смит бях виждал само прекрасни натюрморти, в действителност обаче те стояха върху масите и бяха за ядене.

— Сега, когато вече е американец, той все пак би трябвало да има няколко — каза Блек и добави: — Повдига статуса. А освен това е и блестяща инвестиция. Далеч по-добра от акциите. Но пък човек не може всекиму да помогне да намери щастието си. Довиждане, господин Зомер.

Александър Силвър ме очакваше с нетърпение. Бях му разказал за работата при Блек.

— И така, как беше при разбойника? — попита той.

— Той не е разбойник — отговорих аз. — По-скоро един образован асириец.

— Какво?

— Един плешив, образован, непроницаем мъж с блестяща брада като на асириец. Много учтив и очарователен.

— Познавам го — каза Силвър. — Много хитър шарлатанин с маниери на княз. Явно и вас вече е успял да оплете в мрежата си. Пазете се!

Досмеша ме.

— От какво? Може ли да не ми даде заплатата?

За миг Силвър се смути.

— Естествено, не става въпрос за това. Но иначе…

— Какво иначе?

Направо бях в захлас. Изглежда ревнуваше. Това стопли сърцето ми.

— Той е паразит! — заяви Силвър най-накрая. Опря се на един стол „Савонарола“ от Флоренция, горната част на който беше истинска, и започна да обяснява наставнически: — Търговията с предмети на изкуството е занаятът на нечистата съвест. Търговецът получава парите, които всъщност е трябвало да получи творецът. Творецът почти умира от глад, търговецът, обаче, си купува дворци. Прав ли съм?

Не възразих. Зомер не си беше построил никакви дворци.

— Когато става въпрос за антики и предмети на изкуството, това не е чак толкова лошо — продължи Силвър. — Наистина, печелят се пари. Понякога доста добри. Но вярно също така е, че човек рискува да бъде измамен. Грозно става при чистото изкуство. Помислете за Ван Гог! Той никога не е могъл да продаде и една картина. Всичките милиони от картините му са в ръцете на разни търговци. На паразити. Така ли е?

— При Ван Гог, да. При други, не.

Силвър направи пренебрежителен знак с ръка.

— Това го знам. Търговците на предмети на изкуството сключвали договори с художниците и им изплащали месечно една определена сума, някакви си мизерни пари. Срещу това художниците трябвало да им доставят картините си. Шедьоври за по сто или двеста франка. Вярно ли е? Чисто и просто като търговията с роби.

— Но, господин Силвър, по времето, когато художникът рисувал, абсолютно никой не искал да купи картините му. Той навсякъде ги предлагал. Почти никой обаче не ги искал. Накрая единствен търговецът ги купувал. А и той самият не бил сигурен, че ще продаде стоката.

Не защитавах Реджиналд Блек. Защитавах мъртвия Лудвиг Зомер, който бе умрял беден. Александър Силвър ме разбра по друг начин.

— Ето, личи си! — каза тихо той. — И вие също, господин Зомер! Вече сте на страната на паразита! След няколко дни ще се разхождате с бомбе и ръкавици, и заради Блек ще отнемате от нищо неподозиращи вдовици горчиво извоювания им наследствен дял. За случая вече имате и син костюм! А аз ви имах доверие! Излъган съм! Отново съм излъган!

Погледнах го с интерес.

— Как така отново? Кой е другият, който ви е измамил?

— Арнолд — прошепна Александър, внезапно натъжен. — Тържественият обяд с пастет от гъши дроб и хайвер във „Воазен“ нищо не помогна. Днес на обед, както си се разхождам нищо неподозиращ, кого, мислите, виждам изведнъж? Арнолд, под ръка с изрусеното гадже, Арнолд с бомбе, досущ някой президент на спортни състезания.

— Но Арнолд не ви е обещавал да не се вижда повече с Кристин. По време на десерта той само каза, че щял още веднъж да обмисли идеята за женитба. Така че той не ви е измамил, господин Силвър! Междувременно да не се е оженил?

Силвър пребледня.

— Оженил ли се е? От кого знаете това?

— От никого. Питам само. И тъй, значи той не ви е измамил!

— Така ли? — Силвър отново събра кураж. — А как тогава ще обясните факта, че го заварих да излиза от „Воазен“ заедно с русото гадже? Сега пък той води нея там, тоя глупак! Аз го заведох, а той си мъкне гаджето. И това не било измама? Моят брат близнак да ми скрои такъв номер?!

— Ужасно! — съгласих се аз. — Но това е любовта. Не прави хората по-добри. Възвисява чувствата, но разваля характера.

Флорентинският стол с трясък рухна на парчета върху пода. Във възбудата си Силвър се бе облегнал на него с цялата си тежест. Събрахме парчетата.

— Всичко това може да се залепи — успокоих го аз. — В действителност нищо не се е счупило.

Силвър дишаше тежко.

— Помислете за сърцето си, господин Арнолд.

— Не и когато всеки ден я води във „Воазен!“

— Той пак ще обмисли.

— Ще ни доведе до фалит, ако продължава в същия дух — заяви Александър Силвър. Лицето му внезапно се проясни. — Фалит! Това е то! Ако фалираме, суперрусата ще отскочи от него като пинг-понг.

Виждах, че в главата му гъмжи от планове.

— Не е ли време за по едно кафе с макова кифла в сладкарницата отсреща? — попитах предпазливо аз. — Едва смея да ви го предложа, след случката с Арнолд във „Воазен“. В края на краищата вие и мен заведохте в кафенето. Двойна лъжа в един и същи ден — никой човек със слабо сърце не би могъл да го понесе. Въпреки това с удоволствие бих искал да ви поканя на парче сладкиш и кафе с мляко, може ли? Или пък на чаша „Голд“?

Александър Силвър изглеждаше така, сякаш се събужда от сън.

— Това е то! — измърмори той. — В бедата ще помогне фалит. — После се обърна към мен: — Но това е нещо друго, господин Зомер. Та нали аз самият ви увещавах да отидете при Блек. А че го смятам за паразит, това няма нищо общо с вас. Кифли с мак ли казахте? Защо пък не?

Тръгнахме напреко по улицата. Силвър беше разсеян. Беше облечен с пепитените си панталони и лачените обувки. Мислите му бяха някъде далеч. Без да съобрази, че пресича неправилно, той смело се затича пред един камион с мляко, но бе блъснат от велосипедист, който изскочи иззад камиона. Успях да го вдигна от улицата и да го избутам на тротоара. Там падна повторно, този път в краката на една жена с кош за пране, която уплашено изпищя.

— Влечуго! — изкрещя тя.

Силвър се вдигна, залитайки на една страна. Изтупах го.

— И този път всичко мина благополучно — казах аз. — Рефлексите ви днес не са добри, господин Силвър. По-бавен сте. Отмъщение, светоглед, морал и фалшив фалит — всички тези неща правят човека несигурен.

От кафенето дотича келнерката Мици с четка за дрехи в ръка.

— Господи боже, господин Силвър! Скоро щяхте да сте труп! — Тя също изтупа Александър, а след това изчетка пепитените му панталони. — На тях нищо им няма — въздъхна тя и добави: — Елате в кафето, господин Александър! Толкова изискан! А да го блъсне някакъв си глупав велосипедист! Поне да беше кадилак!

— Ако беше някой кадилак, сега нямаше да е жив, Мици — отвърнах аз.

Силвър опипа костите на краката си.

— Влечуго. Какво ли искаше да каже с това? — попита той, като че говореше на себе си.

— Перачката ли? Онова високоразвито същество, представител на вида „идеален социален индивид“, съществувал дълго преди появата на човека? — попитах аз.

Мици донесе кафе с мляко и цял поднос с пресни специалитети. Избрахме си меден сладкиш със сметана отгоре.

— Ако сега бяхте мъртъв, господин Александър, меденият сладкиш нямаше да означава нищо за вас — каза Мици. — То така стават тези неща. Дано сега сладкишът ви се услади двойно повече!

— Браво! Мъдри слова, Мици — похвалих я аз и си взех второ парче сладкиш. Този път торта „Сахер“. — За съжаление човек разбира твърде късно тия думи. Ние живеем с копнежа по миналото и със страха от бъдещето. Твърде малко, обаче, в настоящето. Още едно кафе с мляко, ако обичате!

Силвър впери поглед в мен, сякаш бях някаква много дебела дървесна жаба.

— Сентенции — измърмори той. — Сентенции и празни приказки! Тъкмо това е объркващото при баналностите — по един плосък начин те се оказват по-верни, отколкото духовните остроумни парадокси.

— Това са баналностите от вчера. Изпитани и проверени.

— Онова там, дето го казах за паразита, не е съвсем вярно. Нямах предвид точно това — направи Силвър опит за помирение. — Само отчасти е презрение, май си е просто разяждаща завист. Ние, притежателите на магазини, сме като циганите. Нещо, което ние, фамилията Силвър винаги е искала. Само ако Арнолд…

Прекъснах го:

— Господин Силвър, стар обичай при автомобилните състезатели е, ако са имали злополука, веднага, още преди да започне голямата треска, да изминат още веднъж същата отсечка. По този начин може да бъде предотвратен евентуален шок или сериозна беда. Готови ли сте за старт? Или да почакаме още малко?

Силвър хвърли бърз поглед навън. За миг се поколеба. После повторно хвърли поглед към магазина отсреща. Някой беше застанал пред витрината, а след това бавно отвори вратата.

— Клиент! — прошепна Александър. — Господин Зомер!

Пресякохме оглушително шумната улица. Силвър отново си беше същият. На отсрещния тротоар забавихме ход. Когато имаше клиенти, никога не спирахме направо пред витрината, а на около двайсетина крачки встрани от нея. Така Силвър имаше време да влезе бавно и спокойно в магазина. Обикновено той обслужваше всички сам, ако станеше нужда, аз пристигах по-късно, като някакъв случайно появил се музеен експерт.

Всичко стана много бързо. Клиентът беше мъж около петдесетте. Носеше златни очила. Попита за цената на молитвеното килимче със синята нишка.

— Четиристотин и петдесет долара — обясни Силвър, внезапно окрилен от преодоляната опасност.

Клиентът го погледна с усмивка.

— За някакъв си килим, полуантичен Гордес. Сто!

— По-скоро ще го подаря.

— Добре — съгласи се мъжът. — Дадено!

— Но не на вас — отговори Силвър.

— По молитвената нишка наскоро са правени корекции — заяви мъжът. — Бордюрът отгоре е допълнително поставен. Дори и цветът е коригиран на много места с анилинови препарати. Направо развалина! Ще стане за бърсалка!

Видях през прозореца, че Силвър се ядоса. Тайно ми даде знак да му се притека на помощ. Влязох вътре. Широкият гръб на клиента ми се стори някак смътно познат.

— По една случайност господин Зомер от Лувъра в Париж е тук, в Ню Йорк — каза Силвър. — Тъкмо прави експертиза на нашите килими и сигурно може да ви даде компетентен отговор!

Клиентът се обърна, сваляйки златните си очила.

— Зигфрид! — възкликнах аз учудено. — Как се озова тук?

— А ти, Лудвиг?

— Господата се познават? — попита Силвър с любопитство.

— И още как! Били сме ученици на един и същ учител. — Зигфрид Розентал тайно сложи пръсти върху устните си. Разбрах знака и не издадох името му. — Работя за магазина за килими в Синсинати — поясни той. — Купуваме килими на старо.

— Полуантични, с наскоро преправени молитвени нишки, прясно боядисани, накратко: развалини, нали така? — допълних аз.

Розентал се усмихна.

— Всеки прави каквото може. Колко струва килимът в действителност?

— За тебе триста седемдесет и пет, ако господин Силвър е съгласен.

Розентал трепна, сякаш оса бе влязла във врата му.

— Четиристотин — отсече Силвър и добави: — Заплащането в брой.

Погледът на Розентал доби изражение на умиращ санбернар.

— Ама и ти си един приятел…

— Боря се за живота си — отвърнах аз. — За съжаление, в същия бранш, както и ти.

— Като експерт от Лувъра в Париж ли?

— Като свободен търговски агент, както и ти. Розентал получи килима за триста и седемдесет долара.

— Искаш ли да пийнем някъде нещо? — попита ме той. — Нали трябва да полеем ненадейната си среща! — Намигна ми.

— Бог да е с вас! — пожела ни Силвър. — Приятелството е нещо свято! Дори при конкуренцията.

Отново прекосихме оглушително шумното авеню. Розентал носеше навития на руло килим под мишница.

— Как се казваш сега? — попитах го аз.

— Както винаги. Трябваше да се откажа само от собственото си име Зигфрид. С такова име днес човек не може да продава килими. Къде отиваме?

— В едно чешко кафене. Там има сливова. И кафе.

Мици не беше изненадана, когато влязохме. В кафето нямаше никой друг, освен нас. Розентал разгъна килима на пода.

— Какво синьо! Дни наред гледах този килим да виси на витрината при вас. Той щеше да бъде тъкмо по вкуса на Лудвиг Зомер.

Мици донесе сливовата. Беше югославска, останала отпреди войната. Пиехме мълчаливо. На никого от двама ни не му се щеше да разпитва за миналото на другия. Накрая Розентал каза:

— Е хайде, питай! Ти също познаваше Лина.

Поклатих глава.

— Знаех само, че е била в концентрационния лагер.

— Ти не я ли познаваше? Вече всичко се е объркало в главата ми. Е, добре тогава. Та ето какво се случи: аз успях да я измъкна оттам. Тя беше болна, а лекарят беше разбран. Изпрати я в болницата. Имаше рак. След шест седмици тамошният лекар я отпрати вкъщи, не обратно в лагера. Преди това живеехме в една малка стаичка, където бяха и нещата ни. Съдържателката на къщата беше неприятно изненадана, когато си ги поискахме обратно. Лина бе пришила към фустата си няколко бижута, фустата и дрехите бяха изчезнали. Съдържателката твърдеше, че били откраднати. Не можахме да направим нищо, трябваше да се радваме, че поне ни дадоха да се нанесем в таванската стаичка. Жена ви и без това няма да има повече нужда от дрехи, каза съдържателката, за да ме утеши. Състоянието на Лина се влошаваше все повече. Две седмици по-късно се прибирах от работа, нали можеш да си представиш каква е работата на един търговски агент на килими, и тъкмо успях да видя как Лина бе изблъскана от къщата от трима агенти на Гестапо. Тя едва вървеше. Някой беше направил донос срещу нея. Тя ме видя на улицата. Изведнъж очите й сякаш щяха да изхвръкнат от орбитите. Никога не съм изживявал подобно нещо. Очите й крещяха: бягай! Главата й едва забележимо се помръдваше. Беше онемяла. Стоях като вцепенен. Гледах безмълвен. Не можех нищо да сторя. Нищо. Можех само да бъда убит или замъкнат заедно с нея. Не можех да взема никакво решение. Изведнъж всичко наоколо замря. Там бяха само очите на Лина. Главата ми беше като от камък. Бягай, крещяха тези очи. Хората от Гестапо бяха нервни. Грубо я блъснаха в колата. Докато я набутваха вътре, тя изви глава назад. Погледна ме. Устата й се помръдваше. Усмихваше се. Усмихваше се без устни. Това бе и последното, което видях от нея. Тя се усмихваше… Когато отново бях в състояние да се движа, всичко вече беше свършило. Не мога да го проумея. До ден-днешен. — Беше говорил с тих, монотонен глас. Изведнъж капчици пот избиха на челото му. Той ги избърса, но те отново се появиха. — После пристигнаха документите — продължи той. — Една седмица по-късно. От роднините ни в Синсинати. Бюрокрация! Всичко става твърде бавно. Вече беше прекалено късно. Забравили ги били в консулството. Представяш ли си? Можеш ли да го разбереш? Аз не. До ден-днешен не мога. За всичко беше вече прекалено късно! А тъкмо за това бяхме спестявали. За пътуването. За лекарите в Америка. Толкова много неща от онова време вече ми се губят. Исках да остана. Исках да потърся Лина. Исках да се предам. Да предложа размяна. Бях направо полудял. Хазяйката ме изхвърли. Губят ми се вече толкова много неща. Някой ми помогна. Нищо не разбирам. Ти разбираш ли нещо, Лудвиг?

Поклатих отрицателно глава.

— Ти сега се казваш Зомер — каза изведнъж Розентал. — Значи той е умрял?

Кимнах утвърдително.

— Най-страшни бяха първите седмици — продължи той. — Това, че ония чудовища завлякоха Лина толкова болна… Това не можах да го проумея. — Той започна да навива килима. — Беше като стена, в която си блъскам главата. После в главата ми влезе друга мисъл, която също не разбирах докрай. Реших, че може би ще страда по-малко, защото и без това вече толкова бе страдала. Така, както човек не усеща болката от една рана, ако получи и втора, която го боли по-силно. Казват, че било така при улучените на два пъти от куршум. Звучи налудничаво, нали? Накрая започнах да си мисля, че може би не е понесла пътуването и така не е имало време да я измъчват. За няколко дни тази мисъл беше за мен нещо като ужасяваща утеха. Разбираш ли това?

— Може да са я закарали в болницата, като са забелязали какво й има — изразих предположение аз.

— Вярваш ли в това?

— Възможно е. Ставали са и такива неща. Какво е собственото ти име сега? Не мога да те наричам вече Зигфрид.

Розентал мрачно се усмихна.

— Нашите родители оптимисти, с техните собствени имена, нещо в тоя дух, така ли? Сега се казвам Ървин. — Той постави килима върху канапето до себе си. — Лина имаше роднини в Синсинати. Сега работя за тях. Като пътуващ търговец на килими. — Той дълго ме гледа и после продължи. — Не можех да остана сам. Полудявах. Преди половин година отново се ожених. За жена, която не знае за тези неща. Представяш ли си? Аз не. Понякога, когато се връщам от командировка, се питам: какво прави тази чужда жена тук? Това трае само миг. Докато влизам вкъщи. А тя е толкова приветлива и тиха. Не мога да живея сам. Иначе стените ще се сгромолясат върху мен. Разбираш ли ме?

Кимнах утвърдително.

— Сегашната ти жена не усеща ли това?

— Не знам. Имам чувството, че тя абсолютно нищо не подозира. Често сънувам. Ужасни сънища. Тогава виждам очите на Лина. Тези черни дупки, които можеха да крещят. Какво ли крещят те сега? Че съм ги изоставил? Но тя отдавна е мъртва. Знам това. А тези сънища! Какво означават те? Ти никога ли не сънуваш?

— Напротив. Често.

— Какво означават те? Това, че някой ни вика ли?

— Не, само това, че ти самият викаш.

— Така ли мислиш? Какво означава това? Че не трябваше да се женя повторно? Това ли?

— Не. Тогава пак щеше да сънуваш същите сънища. Може би дори още по-лоши.

— Понякога ми се струва, че като се ожених повторно, извърших предателство спрямо Лина. Но бях много съсипан. А и сега е съвсем различно. Различно от онова с Лина, разбираш ли?

— Горката жена — въздъхнах аз.

— Кой? Лина ли?

— Не. Сегашната ти съпруга.

— Никога не се е оплаквала. Толкова е тиха. На четирийсет е. Тя също е щастлива, че не е повече сама. Така поне си мисля. Не знам. — Розентал ме погледна. — Мислиш ли, че съм извършил предателство? Понякога нощем човек го обземат толкова тягостни мисли. Тези очи! И лицето! Бяло. И само очите. Те крещят. И питат. Или пък може би не питат? Ти как мислиш? Не мога да говоря с никого тук за тези неща. Само защото те срещнах, затова и те питам. Не ме щади! Кажи ми направо какво смяташ.

— Не знам — отговорих аз. — Едното сигурно няма нищо общо с другото. И въпреки това, такива неща стават. Всичко се обърква.

Розентал събори чашата си. После я вдигна. Сливовата потече на гъста струйка по покривката на масата. В главата ми нахлуха едновременно много и най-различни спомени от живота ми.

— Ти какво смяташ? — Розентал настояваше да му отговаря.

— Не знам. Едното няма как да помогне на другото. Лина ти беше отнета. Внимавай да не загубиш и жената, която сега живее с теб.

— Как така? Какво имаш предвид? Защо трябва да я губя? Ние никога не се караме. Никога.

Усещах как се свивам под вцепенения му поглед. Не знаех какво да кажа.

— Все пак човекът си е човек — измърморих най-накрая. — Даже да не го обичаш. — Мразех се заради тази фраза. Но нямаше какво друго да кажа. — А жената може би е щастлива само тогава, когато чувства, че и мъжът до нея е поне малко щастлив — добавих и още повече се намразих заради тези банални клишета.

— Какво значи щастлив? Кой тук говори за щастие? — попита Розентал недоумяващо.

Предадох се.

— Добре е, че поне си имаш някого — обясних аз.

— Така ли мислиш?

— Да.

— И това не е предателство?

— Не.

— Добре. — Розентал стана. Мици се появи. — Нека аз платя — предложи той. — Моля те. — Плати и взе килима под мишница. — Има ли тук някъде таксита?

— На следващия ъгъл.

Излязохме на улицата.

— Сбогом, Лудвиг! — каза Розентал и си сложи златните очила. — Не знам дали се радвам, че те срещнах отново. Може би да. Само че не зная искам ли да те срещна някога пак. Разбираш ли?

Кимнах и отвърнах:

— И аз също не вярвам, че някога ще дойда в Синсинати.

— Мойков не е тук — каза Мария Фиола.

— Оставил ли е хладилника отворен? — попитах аз.

Тя кимна утвърдително.

— Днес, обаче, още не съм крала от водката. Днес още не.

— Имам нужда от една чашка — обясних. — И то от една чашка истинска руска водка. Подарък от една непозната шпионка. Ето, тук има още малко от нея. За нас двамата с теб.

Отворих хладилника на Мойков.

— Там няма нищо такова — обади се Мария. — Вече проверих.

— Ето я. — Извадих отвътре една бутилка, върху която беше залепен голям етикет с надпис „Внимание — рициново масло.“ — Това е тя! Етикетът е само превантивно средство, за да бъде държан настрана Феликс О’Брайън. — Взех две чаши от хладилника. От топлия въздух в кухнята те веднага се запотиха. — Леденостудена! — обявих тържествено. — Така, както трябва да бъде!

— Наздраве! — вдигна чашата Мария Фиола.

— Наздраве! Прекрасна е, нали?

— Не знам. Няма ли малко вкус на масло? На рициново масло?

Погледнах я учудено. „Що за въображение — помислих си. — Господ да ми е на помощ в по-нататъшния ми живот!“

— Не, няма никакъв вкус на масло — възразих аз.

— Хубаво е, щом винаги един от нас двамата знае точния отговор — каза тя и добави: — Тогава ще има по-малко изненади. Какво има в голямата купа там отдолу?

— Гулаш — отговорих. — Купата е залепена с тиксо. Пак заради лакомия Феликс О’Брайън. Не можах да измисля нито един надпис, който би могъл да го държи далеч от купата. Той омита просто всичко, даже и да му сложат етикет с надпис „Отрова за плъхове“. Затова и тиксото е тук. — Отлепих го, повдигнах капака и обявих: — Приготвено от унгарска готвачка. Подарък от един добродушен меценат.

Мария Фиола се засмя.

— Получавате много подаръци. Готвачката красива ли е?

— Хубава е като кон в пивоварна и тежи само двеста фунта. Вечеряхте ли вече, Мария?

Пламъчета светнаха в очите и.

— Какво очаквате да чуете, Лудвиг? Манекените живеят на кафе и сок от грейпфрут. И на сухари.

— Разбирам — кимнах. — Значи винаги са гладни.

— Винаги са гладни и никога не им е разрешено да ядат, каквото им се иска. Само понякога могат да правят изключение. Като днес например. С гулаш.

— По дяволите! — извиках аз. — Нямам електрически котлон, за да го стоплим. А и не знам дали Мойков има.

— Не може ли да се яде студен?

— Боже опази! Ще хванеш туберкулоза и мозъчна атрофия. Но имам приятел, който управлява цял арсенал от електроуреди. Ще му се обадя. Той може да ни даде назаем един котлон. Ето, тук на първо време има краставички с копър. Много добре ще вървят с втора водка. — Развих краставичките от хартията, а след това се обадих на Хирш. — Можеш ли да ми дадеш назаем един котлон, за да си стопля гулаша, Роберт?

— Разбира се. Какъв цвят?

— Какво общо има тук цветът?

— Какъв цвят е косата на дамата, с която искаш да ядеш гулаша. Искам да ти дам подходящ котлон.

— Ще го ям с Мойков — казах в отговор. — Котлонът, следователно, би трябвало да е плешив.

— Мойков преди две минути беше тук и донесе водка. Каза, че искал да отскочи до Бруклин. Ти, обаче, не се безпокой, ела, безобиден лъжец такъв!

Поставих слушалката върху вилката.

— Ще ни дадат котлона — обявих аз. — Отивам бързо да го взема. Ще ме почакаш ли тук?

— С кого? С Феликс О’Брайън ли?

Засмях се.

— Добре! Да вървим заедно. Или искаш да вземем такси?

— Не в такава вечер. Не съм чак толкова гладна.

Беше меденозлатиста вечер, пропита от унила лятна топлина. Децата седяха уморено на стълбите пред къщите. Кофите за боклук така воняха, че човек можеше да ги помисли за бъчви с леко ферментирало лошо вино. Търговецът на плодове Емилио, който сигурно беше натрупал състояние от масови кремации, възбудено ми махна със стръкче бели орхидеи иззад един куп лилии и банани. Вероятно беше направил някоя нова покупка на старо.

— Колко красиво и светло се отразява слънцето в прозорците отсреща — обърнах се аз към Мария и посочих отсрещната страна. — Като старо злато.

Тя кимна в знак на съгласие. Не обърна внимание на Емилио.

— Човек има усещането, че се носи из въздуха и му е чисто и леко — отговори тя.

Стигнахме до магазина на Роберт Хирш. Аз влязох.

— Къде е котлонът?

— Защо оставяш дамата да чака навън? — попита той. — Доведи я вътре. Много е хубава. Да не би да те е страх от нещо?

Огледах се. Мария стоеше на улицата между пешеходците. Беше часът на прибиращите се у дома майки. Връщаха се вкъщи след поредната партия бридж и поредната размяна на клюки у съседите. Мария стоеше сред тях, подобна на млада амазонка, запокитена незнайно защо в плоската рационална действителност. Витрината, която ни делеше, я правеше някак странно далечна и чужда. Едва я разпознах. Внезапно, обаче, осъзнах какво имаше предвид Хирш.

— Исках само да взема електрическия котлон, Роберт.

— Още няма да ти го дам. Преди един час самият аз затоплих на него моя гулаш „Смит-Таненбаум“. Чаках Кармен за вечеря. Този звяр закъснява вече четирийсет и пет минути. Освен това днес са и последните предварителни състезания за определяне на отборите за първенствата по бокс. Защо не останеш? Има достатъчно храна. А и Кармен ще дойде. Да се надяваме…

Само за миг се поколебах. След това се сетих за тапицираната с плюш стая, за стаята на мъртвия емигрант Зал и за Феликс О’Брайън.

— Страхотна идея! — възкликнах.

Излязох навън и тръгнах към намиращата се на около метър от мен амазонка. Отраженията на рекламните светлини сякаш сипеха върху нея дъжд от златисти и сивкави искрици. От това тя изглеждаше като с някакъв звезден ореол.

После, когато стоях вече до нея, ми се стори някак по-позната и близка от когато и да е било преди това. „Каква невероятна измама от отражения и светлосенки“, помислих си озадачен.

— Поканени сме на вечеря — съобщих й и добавих: — И на борба по бокс.

— А моят гулаш?

— Готов е. На масата е вече.

Амазонката ме погледна изненадано.

— Тук ли? Да не би да сте разнесли из целия град купи с гулаш?

— Само на стратегически места.

Видях, че се задава Кармен. Носеше светъл дъждобран без качулка. Вървеше така невъзмутимо по улицата, като че там нямаше никой друг, освен нея. Не разбирах защо носи дъждобран. Беше горещо. Вечерното небе беше ясно, но вероятно тя и това бе забравила.

— Малко позакъснях — обясни тя. — Но когато става дума за гулаш, това няма кой знае какво значение. И без това е по-вкусен подгрят. Взе ли и черешов щрудел, Роберт?

— Има черешов щрудел, ябълков щрудел и щрудел с извара. Донесоха ги днес сутринта. От неизчерпаемия резервоар на кухнята „Смит“.

— Има дори водка и краставички с копър — възкликна Мария изненадана. — Водка от избата „Мойков“. Цяло чудо!

Очите на телевизорите изсветляха и опустяха. Боксът свърши. Започнаха рекламите. Хирш изглеждаше изтощен. Кармен спеше, отпусната и спокойна. Боксът прекалено много я беше отегчил.

— Какво ти казах! — някак екзалтирано извика Хирш, макар и малко пообъркан.

— Оставете я да спи — прошепна Мария Фиола. — Аз трябва да вървя. Много благодаря за всичко. За първи път в живота си съм сита. Прекалено сита. Лека нощ!

Излязохме на улицата.

— Той сигурно иска да остане насаме с приятелката си — каза тя.

— Не знам дали това е точно така. При него нещата са малко по-сложни.

— Тя е много хубава. Харесвам хубавите хора. Но понякога ме натъжават.

— Защо?

— Защото не остават за дълго такива. Нищо не остава вечно такова, каквото е.

— Напротив — възразих аз. — Злината на хората остава. От друга страна, няма ли да е ужасно, ако всичко си оставаше непроменено? Колко скучно, колко монотонно би било! Ще ни липсва промяната, а с нея и надеждата.

— И смъртта — добави Мария Фиола. — Онова, което никой не може да разбере. Вие не се ли страхувате от нея?

Погледнах я. Какъв трогателно наивен въпрос!

— Не знам — отвърнах. — От смъртта може би не. По-скоро от умирането. Не зная съвсем точно дали това е страх. По всякакъв начин, обаче, бих се постарал да го предотвратя.

— Така си и мислех — каза тя. — Ужасно се страхувам от смъртта. От нея, от старостта и от самотата. А вие не се ли страхувате от тях?

Поклатих глава. „Що за тема на разговор“, помислих си. За смъртта не се говори. Такъв разговор е бил подходящ и е имал смисъл за деветнайсети век, когато смъртта все още е била следствие на болести, а не на бомби, артилерия, политически и изтребителски морал. След това възкликнах:

— Колко е хубав тоалетът ви!

— Това е летен тайор. От „Манбоше“. Взет назаем за тази вечер, за пробите. Утре трябва да го върна обратно. — Мария се засмя. — Назаем, както е и всичко останало по мен.

— Това само увеличава чара ви. Та кой иска да бъде вечно самия себе си? Светът очаква с отворени обятия онзи, който взема назаем.

Тя ми хвърли бърз поглед:

— И който краде ли?

— Не съвсем. Той вече иска да притежава. Това е различно.

— А ние не искаме това, така ли?

— Не — отвърнах аз. — Ние и двамата не искаме това.

Стигнахме второ авеню. По алеята на хомосексуалистите цареше пълно оживление. Най-различни на цвят пудели клечаха в канавката. Златни верижки проблясваха по ръцете на собствениците им.

— Дали човек би се страхувал по-малко, ако всичко му е безразлично? — попита Мария и заобиколи два лаещи дакела.

— Повече — отговорих аз. — Нали тогава не му остава нищо друго, освен страха.

— И съвсем никаква надежда ли?

— Напротив. Надеждата също му остава. Докато диша. Тя умира по-трудно от самия човек.

Стигнахме до къщата, където живееше тя. В рамката на вратата изглеждаше толкова слабичка и крехка, но в същото време някак странно неуязвима, фаровете на колите обливаха лицето й в светлина.

— Теб не те е страх, така ли? — попита тя.

— В момента не — отвърнах аз и я притеглих към себе си.

В хотела заварих Феликс О’Брайън пред хладилника. Бях влязъл много тихо и той не ме бе усетил.

Пред него стоеше супникът с гулаш, а той, хванал в ръка един голям черпак, унесено ядеше. Устата му беше цялата изпоцапана. До себе си беше сложил и бутилка бира „Будвайзер“.

— Добър апетит, Феликс — казах аз.

Той изпусна лъжицата и извика:

— Дявол да го вземе! Ама че късмет! — А после заобяснява: — Човекът е слаб, господин Зомер, особено когато остане сам нощем.

Бях забелязал, че не е докоснал руската водка. Предупредителният надпис върху етикета явно бе подействал.

— Продължавайте да си ядете, Феликс — подканих го аз. — Има и малко останал сладкиш. Ометохте ли вече краставичките с копър?

Той кимна.

— Добре, сега ометете и всичко останало — насърчих го.

Воднистите очи на Феликс се плъзнаха по отворения хладилник.

— Не мога. Но ако ми разрешите, ще занеса останалото на семейството ми. Все още има достатъчно.

— Добре, така да бъде. Но трябва да донесете супника обратно. Не е мой. И то здрав и чист.

— Разбира се, че здрав! Вие сте истински християнин, господин Зомер. Макар и да сте евреин.

Отидох в стаята си. „Страх“, помислих си. Има много видове страх. Сетих се за Розентал и неговата налудничава представа за вярност. Ала като си помисли човек, нощем тази представа съвсем не изглеждаше така налудничава. Тогава са в сила други закони, различни от тези, които са валидни през деня. Закачих стария си, подарен ми от Зомер костюм в гардероба и изпразних чантите. При това намерих писмото на емигранта Зал, което аз не бях изпратил: „Откъде можеше да знае човек, че ще изпращат жени и деца също в лагерите! Трябваше да остана при вас. Дълбоко се разкайвам за това, че не го сторих. Любима моя Рут, толкова често те сънувам. Ти винаги плачеш…“

Внимателно сложих писмото настрана. Долу негърът, който прибираше боклука, запя някаква песен.

Глава дванайсета

Докато при Силвър бях работил в подземието, при Реджиналд Блек бях настанен на тавана. Седях на таванския етаж в къщата и имах задачата да съставя каталог на всичко, което Блек бе купил или продал някога през живота си; да запиша върху снимките на различни картини всички данни за произхода им и да проуча съответните източници. В това се състоеше цялата ми работа. Седях в просторна и светла таванска стая с тераса, откъдето се виждаше Ню Йорк. С всичките тези снимки около мен често ми се струваше, че седя вглъбен в себе си в Париж, над Сена, на кея Де гран Огюстен.

От време на време Реджиналд Блек идваше да ме посети горе и донасяше със себе си ухание на тоалетна вода „Найс“ и хавански пури.

— Работата ви за сега ще остане непълна — обясни той и нежно поглади асирийската си брада. — Липсват, естествено, много от снимките, които направиха търговците в Париж, когато купуваха картини. Но не за дълго. Чухте ли, че съюзниците са направили пробив в Нормандия?

— Не. Днес не съм слушал радио.

Блек кимна.

— Франция е отворена. Целта сега е Париж.

Изплаших се, без да мога в първия миг да осъзная защо. После се сетих: това бе вековният тевтонски боен вик от Блюхер през Бисмарк и Вилхелм Втори, та чак до Хитлер. Само дето сега беше обратното: този път целта на настъплението беше Париж, окупиран от Гестапо и генералите.

— Милостиви Боже! — почти изстенах аз. — Какво ли ще направят германците с града, преди да го напуснат?

— Същото, каквото и в Рим — обясни Блек. — Ще го напуснат.

Поклатих отрицателно глава.

— Те напуснаха Рим, без да го разрушат преди това, защото там живее папата, с когото сключиха оня проклет и позорен за него конкордат. За тях той е един непряк съюзник. Разреши им да изловят евреите под стените на Ватикана, за да запази католиците в Германия, и нито веднъж не изрази енергичен протест срещу това, въпреки че по-добре от всеки друг знаеше за престъпленията на нацистите, по-добре дори от повечето немци. Те напуснаха цивилизовано Рим, защото ако го бяха опустошили, щяха да насъскат срещу себе си немските католици. В случая с Париж всичко това отпада, Франция е най-заклетият враг на Германия.

Реджиналд Блек ме погледна поразен.

— Смятате, че градът ще бъде бомбардиран, така ли?

— Това не знам. Германците може би нямат достатъчно самолети за тази цел, а и да имат, възможно е да бъдат свалени от американците, още преди да започнат да бомбардират.

— Мислите ли, че биха рискували да бомбардират Лувъра? — попита Блек ужасен.

— Ако бомбардират Париж, няма да пропуснат Лувъра.

— И Лувъра ли? С всички изключителни съкровища на изкуството? Но светът ще нададе вик.

— Светът не нададе вик, когато бомбардираха Лондон, господин Блек.

— Но Лувърът! Мюзе дьо пом с всичките шедьоври на импресионистите! Невъзможно! — Блек възбудено се опитваше да намери думи: — Бог не може да допусне това! — прошепна той накрая.

Замълчах. Бог бе допуснал толкова други неща. Реджиналд Блек сигурно знаеше по въпроса само толкова, колкото беше прочел във вестниците. Съвсем различно беше, когато човек сам го бе видял с очите си. Във вестниците лесно можеше да прочете, че са били убити двайсет хиляди души, шокът от информацията почти винаги беше сравнително лек. Съвсем друго беше да гледаш как пред теб изтезават бавно, до смърт един човек, а ти не можеш да му помогнеш. И представете си, този човек е само един-единствен — онзи, когото си обичал, а не двайсет хиляди.

— За какво живеем тогава, щом такива неща са възможни? — попита Блек.

— За да ги предотвратим следващия път, когато те пак ще станат възможни. Но аз не вярвам в това.

— Така ли? Но в какво вярвате тогава?

— В онова, което е невъзможно, господин Блек — отговорих му, за да го успокоя. Не исках да ме смята за анархист.

Той неочаквано се усмихна.

— Тук сте прав. А сега, оставете работата настрана! Качих се, за да ви покажа нещо. Елате с мен.

Слязохме долу в кабинета, където Блек показваше картините си. Бях малко замаян — новината, че Париж ще бъде включен във военната област, силно ме бе развълнувала. Обичах Франция по някакъв странен и за самия мен начин — гледах на нея като на един вид втора родина, въпреки всичко, което ми се бе случило там. То и не беше кой знае колко по-лошо от това, което бях преживял в Белгия, Швейцария, Италия и Испания. За разлика от останалите, спомените ми от Франция бяха някак по-различни, по-живи. Миналото ги бе преобразило и те бяха по-светли, по-избистрени. Във Франция всичко беше по-пъстро, по-тъжно и сърцераздирателно от което и да е друго място, където преобладаваше най-вече монотонността на чуждия край и на бягството. Това наистина се беше променило по време на войната. Но дори и опасността не бе успяла да измести привързаността ми към нея.

— Вижте — каза Реджиналд Блек и посочи към една картина върху статива.

Беше картина на Моне — с макове, а на заден фон се виждаше жена с бяла рокля и слънчобран, която вървеше по някаква тясна пътека. Слънце, зеленина, небе, бели облаци, лято, потрепващи от полъха на вятъра макове и една загадъчна далечна жена.

— Каква картина! — възкликнах аз. — И какъв покой!

Известно време мълчаливо наблюдавахме картината. Блек извади торбичка с пури, отвори я, погледа я няколко минути и я остави настрана. След това отиде и отвори някаква черна лакирана кутия. Извади отвътре две пури.

— На такава картина подхожда само една — Ромео и Жулиета — обяви той тържествено.

Запалихме хаванските пури. Постепенно започвах да свиквам с тях. Блек наля коняк в две чаши.

— Малко мир и покой — каза той. — С малко комфорт. Това не е богохулство. Двете съвсем не се изключват.

Кимнах в знак на съгласие. Конякът беше прекрасен. Това не беше обичайният коняк за клиенти, а от личните запаси на Блек. Сигурно беше много развълнуван.

— И по една такава ценност скоро ще стрелят — възкликнах почти недоумяващ и посочих картината.

— Това е светът, такъв, какъвто Бог го е пожелал — каза в отговор Блек малко патетично. — Вие вярвате ли в Бог?

— Още не съм стигнал дотам — отвърнах аз и поясних: — Имам предвид, в живота още не. В изкуството — да. В момента, например, едновременно се моля, плача без сълзи и се наслаждавам на слънцето на Франция, събрано в тази чаша коняк. Когато човек живее така като мен, той трябва да умее да прави много неща едновременно, без да обръща внимание на противоречията помежду им.

Блек ме слушаше с наклонена настрани глава.

— Разбирам — съгласи се той. — Като търговец на предмети на изкуството, човек трябва да умее едновременно да обича изкуството и да го продава.

— Вие нали няма да продадете тази картина? — попитах аз.

Той въздъхна.

— Вече я продадох. Вчера вечерта.

— Колко жалко! Не можете ли да анулирате сделката? — възкликнах спонтанно аз.

Блек ме погледна с иронична усмивка.

— Как? Да. Как? Разбира се, че не мога. Има и нещо по-лошо — продължи той. — Продадена е на един оръжеен фабрикант. На един човек, който произвежда оръжия, за да победи нацистите. Затова той се смята за благодетел на човечеството. Съжалява, че произвежда оръжия, за да опустоши Франция, смята това обаче за неизбежно, че той е един много морален човек. Опора на обществото и стожер на църквата.

— Отвратително. Картината ще умре от студ. Ще вика за помощ!

Блек наля по още един коняк.

— Много се вика за помощ през тия години. Но никой не чува. Ако бях знаел, обаче, че Париж е застрашен, нямаше да продам картината вчера вечерта.

Погледнах го недоверчиво.

— Щях да я запазя поне още няколко седмици — продължи той. — Поне докато Париж не бъде освободен.

— Наздраве! — казах аз. — С човечността също не трябва да се прекалява.

Блек се засмя.

— За толкова много неща може да се намери и заместител, — каза той и после замислено добави: — Дори и в изкуството. Но ако вчера знаех това, което знам днес, непременно щях да поискам от оръжейния крал пет хиляди долара отгоре. Това щеше да бъде справедливо.

Не можах веднага да разбера какво общо имаше тук справедливостта, само подозирах, че може би става въпрос за постигане на нещо като сложен космически баланс между Блек и света. Нямах нищо против.

— Ерзац и в музея, имам предвид — продължи мисълта си Блек. — Музеят Метрополитън в Ню Йорк има много добра колекция от картини на Моне, Мане, Сезан, Дега и Лотрек. Знаете това, нали?

— Още не съм бил там — признах си аз.

— И защо? — попита той учудено.

— Предразсъдъци. Не обичам музеите. В тях ме хваща клаустрофобия.

— Странно нещо! В тези просторни, празни помещения? В Ню Йорк, единствено там, човек може да подиша добър въздух, чист, свеж и хладен, заради картините! — Той стана и отиде да донесе от съседната стая две малки картини с цветя. — Тогава ще ви покажа нещо за утеха.

Бяха картини на Мане. Божури в стъклена чаша и рози.

— Не е продадена още — каза Блек, свали картината от статива и като я обърна обратно, я сложи настрана. Само цветята останаха там и изпълниха цялата стая така, сякаш бяха десеторно по-големи. На човек му се струваше, че долавя уханието им. Сякаш се усещаше и хладината на водата, в която бяха поставени. От тях се излъчваше спокойствие, а и някаква скрита енергия, вероятно втъкана от твореца. Като че ли художникът бе сътворил първите цветя, единствените. Като че ли тях никога не ги бе имало преди това на света.

— Много чист свят, нали? — възкликна Блек и след известно време благоговейно продължи: — Докато човек може да се приюти в него, не всичко е загубено. Това е свят без кризи и разочарования. Там човек е готов да повярва във вечността.

Кимнах в знак на съгласие. Картините бяха като магия. Всичко, което казваше за тях, беше вярно.

— Но вие въпреки това ще ги продадете, нали? — попитах го аз.

Той отново въздъхна.

— Какво друго ми остава. Нали аз също трябва да живея? — Насочи продълговата силна лампа към картините на Мане, и тя ги обля с ярка светлина. — Но не на някой оръжеен фабрикант — уточни той. — Те не обичат толкова малки картини. Може би по-скоро на някоя жена. Тук мъжете се скъсват от работа, а жените ги надживяват и наследяват. — Обърна се към мен и ми се усмихна съзаклятнически. — Когато Париж бъде свободен, отново ще можем да се доберем до тамошните съкровища. Има частни колекции, в сравнение с които всичко това тук са само нескопосани цапаници. Хората ще имат нужда от пари. Търговците също. — Той нежно потърка много белите си ръце. — Знам за още две картини на Мане в Париж. Подобни на тези тук. И те вече се задават.

— Как така се задават?

— На собственика ще му трябват пари. Когато Париж бъде освободен…

Блек се унесе в мечти.

„Тъкмо в това е разликата“, помислих си аз. За него градът ще бъде освободен, а за мен — окупиран.

Блек изгаси лампата.

— Това му е хубавото на изкуството — каза той и поясни. — Никога не се изчерпва. Човек винаги може да му се възхищава и да се вдъхновява от нещо ново!

И да продава, добавих мислено, напълно безчувствен. Разбирах го. Той наистина мислеше това, без никакви задни мисли. Беше превъзмогнал примитивното желание на детето и варварина за притежание. Занаятът му на търговец беше един от най-старите занаяти в света. Купуваше и продаваше, и така между другото си позволяваше лукса да вярва, че следващият път не би сторил такова нещо. Щастлив човек, помислих без никаква завист.

— Отидете в музея — посъветва ме настоятелно той. — Там има всичко, за което само можете да мечтаете, и даже повече от това. То е ваше. Стига да не искате да го занесете вкъщи. Това е то истинската демокрация. Всичко е достъпно. Най-хубавите неща на света са достъпни за всекиго.

Засмях се:

— Човек иска и да притежава това, което обича.

Блек поклати неодобрително глада.

— Едва когато се откаже от нещо, човек го притежава напълно. Има едни думи на Рилке: затуй, че никога не те спрях, затова те задържах. Мотото на търговеца на предмети на изкуството. — Той също се засмя. — Или пък извинението за двете му Янусови лица.

Джеси Щайн даваше прием. Близначките обикаляха наоколо и предлагаха кафе и сладкиши. От грамофона се носеха песни в изпълнение на Таубер. Джеси беше облечена в тъмносиво. Скърбеше за опустошението на Нормандия и ликуваше сдържано за това, че нацистите бяха изхвърлени.

— Това е раздвоение, което разкъсва сърцето. Досега не знаех, че можело да се плаче и ликува едновременно.

Роберт Хирш я прегърна.

— Напротив! — възрази той. — Ти винаги си знаела това, Джеси. Само че несъкрушимото ти сърце отново и отново го забравя.

Тя се облегна на рамото му и попита:

— Но ти не смяташ това за леконравно, нали?

— Не, Джеси. Съвсем не. Даже е трагично. По-добре да виждаме само светлата страна на нещата, иначе няма да мога повече да понеса това.

Колер, мъжът с кървавия списък, седеше в единия ъгъл на стаята точно под картините с траурните рамки, и водеше оживен разговор с автора на комедии Шлец. Бяха прибавили още двама генерали предатели към списъка, които незабавно, щом свършеше войната, трябваше да бъдат разстреляни.

Работеха сега и върху един втори списък — с членовете на ново емигрантско правителство. Бяха много заети. На всеки няколко дни издигаха някой нов министър или пък го сваляха. В момента се караха — не можеха да се споразумеят дали Розенберг и Хес трябва да бъдат екзекутирани, или само осъдени на доживотен затвор. Колер беше за екзекуция.

— Кой ще ги екзекутира? — попита приближилият се към тях Хирш.

Колер вдигна недоволно поглед към него.

— Господин Хирш, моля ви, оставете ни на спокойствие с вашите пораженчески забележки.

— Аз съм готов да се поставя на ваше разположение за екзекуцията. Само че при едно условие — вие ще разстреляте първия.

— Кой тук говори за разстрел? — попита Колер остро. — Просто войнишка смърт? Не. Това ще е добре дошло за тия! Даже и гилотината не става! Германският министър на вътрешните работи Фрик заповяда така наречените предатели да се убиват с брадва. От десет години това е закон в страната на поетите и мислителите. Същата участ трябва сега да сполети и нацистите. Вие да не искате да ги помилвате?

Джеси доприпка като разтревожена квачка.

— Не се карайте, Роберт! Доктор Босе пристигна. Иска да те поздрави!

Хирш се засмя и се остави да го отведат.

— Жалко — каза Колер. — Тъкмо исках да му…

Спрях се и го попитах:

— Какво тъкмо искахте? — Пристъпих една крачка към него и добавих: — На мен можете да кажете същото, което щяхте да кажете и на моя приятел Хирш. Даже е по-малко опасно.

— Вас пък какво ви засяга? Не се занимавайте с неща, които не са ваша работа!

Пристъпих още една крачка към него и леко го блъснах с юмрук в гърдите. Той се олюля и падна в креслото, пред което бе застанал. Ударът беше съвсем лек. Той не се изправи, остана да седи и само изсъска:

— Какво въобще ви засяга вас това? Вас, неверник такъв! Ариец! — изстреля това като някаква тежка обида.

Погледнах го изненадано и зачаках.

— Още нещо? — попитах го аз. Очаквах да чуя думата „нацист“. Подобно нещо не ми се случваше за пръв път.

Колер обаче мълчеше. Погледнах надолу към него.

— Искате да биете един седящ човек?

Изведнъж осъзнах комичността на ситуацията.

— Не — отвърнах аз. — За тази цел първо бих ви вдигнал.

Една от близначките ми предложи парче кейк. След коняка на Блек бях поогладнял и затова побързах да си взема. Другата близначка ми донесе чаша кафе.

— Както виждате — обърнах се към Колер, който прие и това като обида, — и без това вече нямам свободна ръка. А и никога не се бия с артисти, то е като да удряш в огледало.

Обърнах се и видях до себе си Лео Бах.

— Открих нещо — прошепна той. — Нещо за близначките. И двете са пуританки. Никоя не е курва. Това ми коства един костюм. Занесох го на химическо чистене. Тия вещици с техните кани с кафе са си направо чудовища. Ако ги щипнеш малко, хвърлят по тебе дори пълни чаши с мляко. Абсолютни садистки!

— Това ли е почистеният ти костюм?

— Не. Този е черният. Онзи беше сив. Много по-фин.

— Би трябвало да го дарим на музея за научни изследвания — предложих.

Доктор Босе беше сух мъж с малка тъмна брадичка. Седеше между настоящия търговец на чорапи и някогашен учен Шиндлер, и музиканта Лотц, понастоящем продавач на перални, а Джеси Щайн така го тъпчеше със сладкиши и кафе, като че дълго време е бил подложен на лечение с глад. Беше напуснал Германия преди войната, доста по-късно от повечето други.

— Трябваше да уча езици — заоплаква се той. — Не латински и гръцки, а английски. Сега щях да съм по-добре.

— Глупости! — възрази енергично Джеси. — Английския ще го научиш. А не ти върви, защото един подло те измами. Кажи си истината!

— Е, Джеси, има и по-лоши неща от това.

— Измамен и ограбен! — продължи да обяснява Джеси. Беше толкова развълнувана, че чак дантелите на роклята й трепереха. — Босе притежавал ценна колекция от пощенски марки. Най-добрите от тях дал на един приятел в Берлин, който получил разрешение да емигрира. Трябвало да ги съхранява, докато Босе успеел да се измъкне. Сега обаче същият този твърди, че никога нищо не бил получавал.

— Да не са му ги взели на границата? — попита Хирш. — Обикновено така правят.

— Не. Този мошеник бил по-хитър. Та нали ако кажел подобно нещо, щял с това да си признае, че е взел марките и Босе щял да получи известно, макар и не кой знае какво, право на обезщетение.

— Не, Джеси — възрази Хирш. — Не е така. Вие не сте имали никаква квитанция, нали? — попита той Босе.

— Разбира се, не. Беше изключено! Можеха да я намерят у мене.

— А марките у другия — допълни Хирш.

— Да. Марките у другия.

— Тогава и двамата щяхте да бъдете екзекутирани, нали? Той или вие. Затова и не е имало квитанция. Прав ли съм?

Босе кимна смутено.

— Затова не предприех нищо.

— И нищо не сте могли да предприемете.

— Роберт! — извика ядосано Джеси. — Нали не искаш да оправдаеш оня негодник?

— На колко долара приблизително възлизаше стойността на марките?

— Бяха най-добрите, които имах. Някой търговец би платил за тях сигурно около четири до пет хиляди долара.

— Цяло състояние! — извика Джеси разгорещено. — А сега Босе не може да заплати следването си!

— Прав сте — обърна се Босе към Хирш. — Все пак така е по-добре, отколкото ако ги бяха взели нацистите.

Джеси го погледна възмутено.

— Няма разлика, все пак така е по-добре! Защо просто не прокълнеш тоя тип от дъното на душата си?

— Каква полза, Джеси. Той все пак пое риска да изнесе марките зад граница.

— Направо ще ме изкарате от кожата ми! Все за разбиране говорите! А как мислите, че би постъпил един нацист? Би пребил мошеника до смърт!

— Ние не сме нацисти.

— А какво сме тогава? Вечните жертви?

Със сребристосивите си дантели Джеси приличаше на настръхнал папагал. Развеселен, Хирш я потупа нежно по рамото.

— Ти си последната макавейка, Джеси.

— Не се смей! Понякога мога да се задуша от яд! — Тя отново напълни чинията на Босе със сладкиши. — Яж поне, след като вече не можеш да си отмъстиш. — След това стана и изтръска дрехите си.

— Иди при Колер — каза Хирш. — Когато се върне, той ще изколи всичко живо. Той е неумолим отмъстител, тъкмо за теб, Джеси. Всичко си е записал. Опасявам се, че и мен вече ме има в неговия списък — осъден на няколко години затвор.

— Ах, този идиот. Всичко, което ще направи, ще бъде да отърчи до най-близкия театър за някоя роля.

Босе поклати неодобрително глава.

— Оставете го спокойно да си поиграе. Това е последната илюзия, която, за жалост, също ще рухне: илюзията, че по-късно ще ни посрещнат отсреща с радост и хиляди извинения за това, което са ни причинили. А там въобще не ни искат.

— Сега не. Но когато нацистите бъдат унищожени! — възрази търговецът на чорапи професор Шиндлер.

Босе го погледна:

— Видях какво се случи. Нацистите нито са паднали от Марс, нито са изнасилили Германия. В това вярват още само ония, които вече отдавна ги няма. Шест години слушах възторжените викове. Гледах филмите със зейналите, ревящи мутри на партийни конгреси, слушах кръвожадните крясъци на цяла дузина радиостанции, следях пресата. — Той отново се обърна към сегашния продавач на чорапи професор Шиндлер, и продължи: — Следях също и екзалтираното одобрително поведение на немската интелигенция — на представителите на промишлеността, на правосъдието, на науката също, господин професоре; всеки ден, в продължение на цели шест години. А колко бяха, в сравнение с това, онези мъже от двайсети юли, които се разбунтуваха? Само шепа хора. Едно безнадеждно малцинство. А после, какво? Всички те бяха изпратени от собствената си каста на бесилката. Вярно, сигурно има и почтени германци, но те винаги са били малцинство. От три хиляди професори през 1914-та, две хиляди и деветстотин бяха за войната, а само шейсет против нея. Така си и остана. През цялото това време толерантност съществуваше само сред малцинството, човечност също. Така че оставете на остаряващия мим детските му сънища и мечти. Пробуждането му ще е отвратително. Никой няма да го иска повече — Босе меланхолично се огледа. — И нас никой няма да ни иска. Ние сме само един неудобен упрек, от който те на всяка цена ще се опитат да се отърват.

Всички мълчаха…

Върнах се обратно в хотела. Следобедът у Джеси Щайн ме бе настроил меланхолично. Мислех си за Босе, който се опитваше да си изгради нов живот. През 1938-ма оставил жена си в Германия. Тя не била еврейка. Пет години издържала на натиска на Гестапо и не се развела. Само за това време цветущата жена се превърнала в невротизирана развалина. На всеки няколко седмици отвеждали Босе на разпит. Жена му и той всяка сутрин от четири до седем треперели; обикновено по това време идвали да го отведат. Разпитите понякога се провеждали чак на следващия ден или няколко дни по-късно. А междувременно затваряли Босе в една килия, в която били натъпкани и други евреи. Седели един до друг и се потели със студената пот на смъртния страх. През тези часове те се превърнали в някакво странно братство, уж си шепнели помежду си, а пък нищо не чували. Ослушвали се само да чуят какво става отвън, откъдето идвали стъпките на ботушите. Били в някакво негласно единство и всички се престрували, че уж можели взаимно да си помогнат с малкото съвети, които им били останали, а в същото време почти се мразели с някаква ужасяваща симпатия и антипатия, сякаш за всички тях имало само една-единствена възможност за бягство, но всеки един от тях поотделно намалявал шансовете на останалите.

Понякога елитът на германската нация измъквал навън един от тях с ритници, удари и ругатни, които двайсетгодишните юнаци смятали за необходими, за да изтикат напред един беззащитен човек. А след това никой в килията не обелвал нито дума. Всички чакали… Едва се осмелявали да си поемат дъх. Дори не смеели да се погледнат. Когато часове по-късно някоя купчина кървящо, потрепващо месо бивало захвърляно в килията, всички веднага мълчаливо се залавяли на работа. На Босе толкова често се налагало да участва в това, че помолил потъналата си в сълзи жена следващия път, когато дойдели да го вземат, да пъхне в костюма му допълнително още няколко носни кърпи — можело да ги използват за превръзки. Бинтове не си разрешавал да вземе със себе си. Щели да го обвинят, че вярва на приказки за ужасии и зверства, и незабавно да го задържат. Дори правенето на превръзки в килията било дейност, за която се изисквала голяма смелост. Имало случаи хора, които правели това, после да бъдат пребити до смърт заради обструкция. Босе бе разказал спомените си и за това, как изглеждали жертвите, когато ги довличали обратно. Те едва можели да се движат, някои шепнели с прегракналите си от викане гласове, а блуждаещите им очи, запазили последни искрици от някакво изражение, гледали трескаво от насечените им обезобразени лица.

— Имах късмет, не ме задържаха! — опитвали се да кажат те. Да те задържат означавало бавно да те смажат до смърт с ритници в мазето или да ти одерат кожата от работа в някой концентрационен лагер, а после да те изпратят на електрическия стол.

Босе всеки път се връщал обратно. Отдавна бил прехвърлил практиката си на някакъв друг лекар. Приемникът му предложил за нея трийсет хиляди марки, но после платил само хиляда. А стойността й възлизала на триста хиляди. Някакъв щурмфюрер измежду роднините на приемника му се появил един ден и поставил на Босе ултиматум да избира: или да бъде вкаран в затвора, защото е практикувал без разрешение, или да вземе хиляда марки и да издаде квитанция за трийсет хиляди. Босе знаел какво трябва да стори. Той издал квитанцията. След всички тези години жена му вече била напълно готова за лудницата, но все не искала да се разведе с него. Вярвала, че само тя го пази да не бъде изпратен в затвора. Понеже не била еврейка. Била съгласна да се разведе само ако Босе успеел да напусне страната. Искала да знае, че той е на сигурно място. Съвсем ненадейно на него му се усмихнало щастието. Щурмфюрерът, който междувременно бил станал оберщурмфюрер, една вечер го посетил. Бил облечен в цивилни дрехи и, след известно колебание, изплюл камъчето. Казал, че Босе трябвало да направи аборт на приятелката му. Бил женен, а жена му не искала и да знае за разните там националсоциалистически идеи за необходимостта от по-многобройно чистокръвно поколение, и за това, че децата можело да са и от две или три кръвни линии, стига само последните да са наследствено годни и чисти. Тя смятала собствената си кръвна линия за напълно достатъчна. Босе отказал. Предположил, че във всичко това имало някаква клопка. Предпазливо напомнил на оберщурмфюрера, че приемникът му също бил лекар, така че той спокойно можел да се обърне към него, нали му бил роднина, а освен това и — предпазливо намекнал за това — онзи му бил много задължен. Оберщурмфюрерът категорично отхвърлил предложението.

— Не иска, мръсникът — отговорил той. — Вече опипах почвата отдалече! Подлецът ми дръпна една националсоциалистическа реч за наследствеността, наследствената раса, и разните му там подобни щуротии. Вижте само какво се нарича благодарност! А аз на тоя тип му помогнах да установи практиката си!

Босе не открил нито следа от ирония в очите на добре охранения оберщурмфюрер.

— С вас е различно — обяснил мъжът. — Ще си остане между нас. А не вярвам, че тоя негодник, девер ми, при удобен случай ще си държи мутрата затворена. Или пък ще ме изнудва цял живот.

— Но и вие също бихте могли да го изнудвате за нелегално практикуване на аборт — осмелил се да отговори Босе.

— Аз съм само един обикновен войник — отвърнал оберщурмфюрерът. — Не разбирам много от всичките тия работи. При вас, докторче, всичко е много по-просто. Ние с вас се разбираме. На вас не ви разрешават да работите, а аз не бива да разрешавам да се правят аборти; с една дума, не съществува никакъв риск и за двама ни. Момичето ще дойде през нощта, а на сутринта ще си отиде обратно вкъщи. Става ли така?

— Не! — чул се гласът на госпожа Босе откъм вратата. Тя била подслушвала уплашено, изпълнена с лоши предчувствия. Досущ като някакъв разярен дух стояла в рамката на вратата и се държала здраво за нея, за да не падне.

Босе скочил.

— Остави ме! — извикала жената. — Чух всичко! Ти нищо подобно няма да направиш. Нищо, преди да си получил разрешително за напускане на страната. Това ще бъде цената за услугата. Уредете му го — обърнала се тя към оберщурмфюрера.

Той се опитал да й обясни, че това не било в неговите възможности. Тя обаче останала неумолима. Заплашила го с изнудване, щяла да го издаде на началството му. Той й се изсмял. Та кой би й повярвал? Щяло да бъде показание срещу показание. Неговото срещу нейното — на жената на един евреин.

— Не, на една арийка като вас — поправила го тя.

Тогава за първи път Босе чул от устата й тази смешна дума.

Освен това, добавила тя, нямало да бъде показание срещу показание, а едно срещу две. Момичето било бременно. Това само по себе си било неопровержимо показание.

Босе стоял, втренчил поглед в жена си. Никога не я бил виждал такава. Тя залитала, но издържала до края. Дори успяла да убеди оберщурмфюрера. Той опитал с обещания. Тя обаче, му нямала доверие.

— Първо разрешителното, после абортът.

Станало почти невъзможното. Оберщурмфюрерът имал достатъчно връзки, а и освен това жената дала гаранция, че ще се разведе. Двете неща помогнали. В хаоса на бюрокрацията на ужаса, от време на време са намирали и такива скрити оазиси. Около две седмици по-късно момичето дошло. Когато всичко вече свършило, оберщурмфюрерът признал пред Босе, че имал и трета причина да се обърне точно към него.

— Повече вярвам на някой лекар евреин, отколкото на тъпия си девер.

До самия край Босе очаквал клопка. Оберщурмфюрерът му дал като хонорар двеста марки. Босе отказал да приеме. Онзи му ги натъпкал в джоба.

— Може и да ви потрябват, докторче.

Той наистина обичал момичето. А Босе бил станал толкова недоверчив и странен, че дори не се сбогувал на тръгване с жена си. Надявал се така да подкупи съдбата. Внушил си, че ако си вземел сбогом с нея, щели да го върнат обратно. Измъкнал се невредим. Първо във Франция. После в Лисабон. А сега лежеше в една болница във Филаделфия и се разкайваше, че не е целунал жена си. Беше чувствителен човек и все не успяваше да превъзмогне болката си. Той много обичаше жена си. Никога повече не чул нищо за нея, скоро след това избухнала войната.

Пред хотел „Рауш“ беше спрял някакъв ролс-ройс с шофьор. Съвсем не подхождаше за това място. Беше в пълен дисонанс.

— Ето го и истинският ви придружител — чух Мойков да казва на някого към плюшената стая.

Мария Фиола се показа зад ъгъла с палмите. Носеше светъл тесен костюм за езда и изглеждаше много млада в него.

— Ваш ли е ролс-ройсът отвън? — попитах я аз.

Тя се засмя.

— Взет е назаем! Използвахме го за спортните снимки. Назаем, както всичко, което имам — дрехите, в които ме снимат, и бижутата, които нося към тях. Дори този костюм за езда! Аз въобще не мога да яздя. Нищо по мен не е истинско.

— Напротив — възразих аз, — тиарата на Мария Антоанета е истинска. А явно и ролс-ройсът.

— Така е, но нищо не е мое. Аз мамя с истински неща. Така по-точно ли е?

— Много по-опасно е — отговорих и я погледнах.

— Тя си търси придружител — обясни Мойков. — Взела е ролс-ройса за тази вечер. Утре трябва да го върне обратно. Не би ли искал, случайно, една вечер да разгледаш света като авантюрист?

— Това го правя от много години насам. Не толкова изискано. Ще бъде нещо ново за мен.

— Добре тогава.

Мислено преброих парите си. Бяха достатъчно, дори като за такъв ролс-ройс. Носех в джоба си и комисионната за синьото молитвено килимче.

— Къде ще вечеряме? — попитах аз. — Във „Воазен“ ли?

„Воазен“ беше единственият добър ресторант, който познавах. Александър Силвър ни бе водил там на вечеря с брат си Арнолд. Не бях забравил за пастета от гъши дроб.

— Във „Воазен“ няма да ме пуснат вечер в този маймунски костюм — отговори Мария Фиола. — Пък и аз вечерях. Шофьорът също. Спортната фирма беше спретнала малък бюфет. А вие? Може би имате някъде из града скътани нови запаси от вашия неизчерпаем гулаш?

— Не. Само малко останала шоколадова торта, няколко краставички и парче черен хляб. Съвсем недостатъчно.

— Краставичките бихме могли да вземем. Хляба също. Всъщност, в колата има и бутилка водка.

Мойков наостри уши:

— Руска ли?

— Мисля, че да. Елате с нас до колата, Владимир Иванович. Сам можете да прецените. Вземете си само една голяма чаша — покани го Мария Фиола.

Последвахме я. Водката наистина беше руска. Мария напълни догоре чашата на Мойков. Напитката беше леденостудена. В ролс-ройса имаше малко вградено барче. Мойков блажено отпи глътка, а после вдигна глава нагоре. Приличаше на пиещ вода гълъб.

— Какво представлява човек пред това!

— Отчаянието на истинския художник пред оригинала! — изкоментирах аз. — Учи се, Владимир! Не се отказвай. И твоята „Зубровка“ не е толкова лоша!

— Даже е по-добра — поясни нежно Мария Фиола. — Има си своя магия: утехата за печалните. Наздраве, Владимир Иванович!

Поехме по Пето авеню в посока Сентръл парк. Беше много горещо. Откъм зоологическата градина се носеше вечерният рев на лъвовете. Езерата бяха застинали неподвижно и като че ли бяха от олово.

— Задушавам се в този костюм — каза Мария Фиола и спусна единия транспарант на стъклото, което отделяше шофьора от нас. На страничните стъкла имаше подвижни щори. Те превърнаха колата в стая, в която нищо не можеше да се види. Мария отвори някакъв сак. — Трябва да се облека по-леко. За щастие си взех старата рокля. — Тя съблече жакета си и събу късите, меки черни кожени ботуши за езда. След това започна да събува панталоните си. Нямаше много място в колата, въпреки че седалките бяха широки и удобни. Аз не можех много да й помогна. Седях спокойно в жужащия здрач и усещах парфюма, който се разнасяше из колата, докато се събличаше. Правеше това напълно невъзмутимо. Не се притесняваше от нищо. Навярно си мислеше, че аз и без това съм я виждал полугола на снимките. Беше вярно, но тогава имаше много хора около нас и беше съвсем светло. А сега седяхме плътно един до друг, бе почти тъмно, топло, и ние бяхме сами.

— Колко сте почернели само — възкликнах аз.

Тя кимна в знак на съгласие.

— Никога не оставам бяла. Пека се на слънце. В Калифорния или в Мексико, или във Флорида. Все някъде е топло. А нас непрекъснато ни изпращат в различни посоки на снимки или на модно ревю.

Гласът й бе по-дълбок от обикновено. Хрумна ми, че когато са голи, жените говорят някак по-различно, отколкото когато са облечени. Мария Фиола протегна дългите си крака и сгъна панталоните си за езда. Прибра ги в сака си и извади оттам бяла рокля. Беше много хубава. Стройна, но кокалите й никъде не изпъкваха. Бе тъкмо това, което във Франция наричаха „фос мегр“. Желаех я силно, но не помръднах. Никак не си падах по гротескни изнасилвания в автомобили. Шофьорът, освен това, още беше там.

Без да вдига щорите, Мария Фиола отвори стъклото до себе си. Морският вятър нахлу вътре в колата и се смеси с парфюма й.

— Само още минутка — помоли тя. — След това ще си облека роклята. Водката е в малкото барче. Там има също и чаши.

— Много е горещо за водка — казах аз. — Дори и за руска.

Тя отвори очи.

— Мисля, че има и няколко много малки бутилки шампанско. Колата е добре оборудвана. Собственикът й има нещо общо с външната политика. Оттам и водката. Във Вашингтон има руско посолство. А нали и руснаците са наши съюзници. Може ли да ми подадеш една краставичка?

Развих пергаментовата хартия и й подадох пакета. Тя не носеше сутиен, ала и не беше необходимо. Носеше само копринен чорапогащник. Не изглеждаше разгорещена. По-скоро хладна и много спокойна.

— Колко са хубави! — извика възторжено тя. — Сега една малка глътчица водка. Само един сантиметър, не повече!

Намерих чашите. Бяха от много фин кристал. Явно мъжът, на когото принадлежеше колата, имаше вкус.

— А вие не искате ли? — попита Мария. Не ми се вярваше, че мъжът с ролс-ройса въобще ще се интересува дали и аз щях да си пийна от неговата водка или не.

— Но така против волята си ставам паразит.

Тя се засмя. Смехът й също бе някак по-дълбок, отколкото през деня, когато беше облечена.

— А защо не станете такъв по своя воля? Много по-приятно е.

— И това е вярно — отвърнах и сипах една чашка. — Наздраве!

— Наздраве, Лудвиг.

Мария Фиола първо се мушна в роклята, а след това извади чифт бели сандали и ги обу. После вдигна щорите на стъклата. Синята вечерна светлина се изсипа в колата. Слънцето тъкмо залязваше. Бяхме близо до музея Метрополитън. Червените отблясъци на заревото заляха колата така неочаквано, че чак се стреснах. Музеят, величественият залез — къде ли бях виждал вече всичко това? Не исках да призная пред себе си, но веднага се сетих. Тъмната фигура пред прозореца, необикновено ярката светлина, хората в безсъзнание на пода и безучастният глас със саксонски акцент. „Продължавайте, следващият“.

Чувах, че Мария Фиола ми говори нещо, но не я разбирах. Цял порой от спомени нахлу в главата ми. А после като че някой започна да стърже в нея с електрически трион. Из един път всичко отново изникна пред очите ми. Механично посегнах към чашата и отпих. Мария Фиола отново каза нещо. Кимнах и я погледнах. Все още не я разбирах. Загубил ума и дума, гледах само втренчено пред себе си. Тя беше останала някъде много далеч. Направи ми някакъв знак с ръка. Аз вдигнах бутилката. Тя отрицателно поклати глава и се засмя. В този момент гласът й отново стана разбираем за мен.

— Искате ли да слезем тук? — попита тя. — Нали това е вашият квартал Йорквил.

— Да, добре — съгласих се аз.

Бях радостен, че най-сетне слизам. Мария размени няколко думи с шофьора. Огледах наоколо и си поех дълбоко въздух. Широка улица, къщи, небе и въздух.

— Къде сме? — попитах.

— На седемдесет и шеста улица. В Германия.

— В Германия ли?

— В Йорквил. В немския квартал. Никога ли не сте били тук?

— Не.

— Искате ли да си тръгваме?

Поклатих отрицателно глава. Тя ме наблюдаваше отстрани. Не разбирах защо ме беше довела тук, но и не смеех да попитам. Със сигурност, обаче, не от великодушие.

Улицата, макар че беше широка, веднага ми напомни на грозен германски средно голям град. Сладкарници, бирарии и магазини с наденички ограждаха пътя от двете страни.

— Това е кафене „Райгер“ — обясни Мария. — Известно със своите сладкиши. Германците са големи любители на сладкишите, нали?

— Да — потвърдих аз и добавих малко иронично, но все пак дружелюбно: — Любители на сладкишите и наденичките. Така както италианците на макароните. Ах, тези банални обобщения! Нищо не може да се сравни с тях.

Не исках да бъда въвлечен в някой от тези толкова глупави спорове. Не и сега.

Крачехме мълчаливо през квартала. Беше тягостно. Струваше ми се, че по някакъв странен налудничав начин виждам всичко удвоено. Чувах немския, който се говореше около мен и неведнъж се стрясках, почти очаквах да видя как хората на Гестапо дебнат зад вратите на магазините. Толкова силно беше това почти шизофренно усещане, което ме подмяташе насам-натам между сигурността, омразата и страха, че се чувствах като някакъв неопитен въжеиграч, олюляващ се на изпънато въже между къщите с немски надписи, без защитна мрежа под себе си.

Тези надписи се стоварваха върху ми като удари. Бяха безобидни. Не и за мен. Носеха някакъв двояк, тъмен смисъл, също като хората, които минаваха наоколо и имаха делничен вид. Но аз знаех, че можеха да бъдат и съвсем други.

— Кафене „Хилденбург“ — посочи Мария Фиола.

Тя вървеше редом до мен с леката си полюляваща се походка на манекен, силно желана, но някак ужасно далечна и недостижима. Изглежда не усещаше мухлясалата миризма на малкия град, която почти ме задушаване — тази смес от порядъчност, ефирна уютност и безкритично покорство, която всеки миг можеше да се преобрази в своята противоположност.

— Колко спокойно е тук! — възкликна тя.

Познавах това спокойствие. В концентрационните лагери пред бараките на смъртта цъфтяха мушката, а всяка неделя свиреше лагерният оркестър. През това време затворниците бавно биваха пребивани с камшици или пък обесвани. Неслучайно за Химлер се знаеше, че обичал нежно ангорските си зайчета и не разрешавал да се заколи нито едно от тях. Затова пък, що се отнасяло до децата на евреите, о, тях вече можело да ги колят с хиляди. Усетих в жилите си някакво леко потрепване. Изведнъж почувствах, че не мога да си представя какво ще стане след малко. Наистина, всичко беше по-различно. Исках да се върна обратно, за да потърся убиеца на баща си, а не защото исках да живея отново там. В този момент осъзнах, че никога няма да бъда в състояние да сторя подобно нещо. Пред очите ми винаги щеше да изниква все същата шизофренна, раздвоена представа за безобидния еснаф и покорния убиец, слети в едно. Съзнавах, че никога вече не ще мога да ги отделя един от друг. Твърде често ми се беше случвало. А и аз самият го исках. Бях изправен пред някаква отвесна черна стена, която не можех да надскоча.

Това бяха убийствата, разкъсали живота ми. Не можех да помисля за тях, без да се развълнувам силно и дни наред да не мога да се успокоя. Нищо не можеше да продължи, преди те да намерят възмездие. Възмездие, не мъст. Заличени заедно с живота на убитите.

Почти бях забравил за Мария Фиола. Сега отново я видях. Стоеше пред един магазин за обувки и разглеждаше критично витрината, приведена като ловец в засада и толкова съсредоточена, че и тя напълно беше забравила за мен. Обля ме приятна вълна от топлота. Тъкмо защото бяхме така различни, не знаехме и нищо един за друг. Това я правеше неуязвима и скъпа за мен, превръщаше я в източник на някаква интимна радост, която никога нямаше да се изроди в блудкава фамилиарност. Придаваше й някаква увереност, а и на мен също. Защото животът на всеки от нас можеше да върви редом с този на другия само при условие, че двамата не се обвързвахме взаимно. Само така можеше да остане място и за мъничко кристално щастие, без това да ни кара да се чувстваме предатели и без да се докосва до миналото ни.

— Открихте ли нещо? — попитах я аз.

Тя вдигна поглед нагоре.

— Всичко е твърде тежко, твърде солидно за мен — отговори тя и ме попита на свой ред: — А вие?

— Нищо — отвърнах аз. — Нищо! Съвсем нищо!

Погледна ме внимателно.

— Човек не трябва да се връща назад, нали?

— Човек не може да се върне обратно — уточних.

Тя се засмя.

— Това все пак му дава известна свобода, не мислите ли? Като на птиците от легендата, които имат само криле, но не и крака.

Кимнах в знак на съгласие и я попитах:

— Защо ме доведохте тук?

— Просто случайност — отвърна, без да се замисли тя. — Нали искахте да слезете?

„Може би беше чиста случайност“, помислих си. Не вярвах в случайности. Внезапно осъзнах колко голямо беше сходството между спокойствието в тази нацистка твърдина и разрушенията във Флоренция. Всеки от нас таеше в себе си враждебни чувства, които само чакаха удобния момент, за да изскочат наяве. Не й отговорих. Докато тя мълчеше, отговорът щеше да бъде само ненужно предизвикателство, напразен удар без цел.

Стигнахме до една сладкарница, която бе претъпкана с хора. Отвътре ехтеше музика. Народни песни. Загледах се втренчено в лицата наоколо. Всеки от тези хора, които сега със светнали очи ядяха бита сметана и франкфуртски сладкиши, можеше изведнъж да се преобрази във върколак, готов да изпълни дадената му заповед за екзекуция, фактът, че всички те сега живееха в Америка, съвсем не променяше нещата, а обикновено ги превръщаше в още по-яростни патриоти.

— Американците са много великодушни — подметнах аз. — Не задържат никого под арест.

— Напротив, японците в Калифорния — възрази Мария. — Германските емигранти там също трябва до осем часа да са се прибрали вкъщи. Не им разрешават и да се отдалечават на разстояние повече от осем километра от лагера. Аз бях там — каза тя и като се разсмя, добави: — Улучват все тия, дето не трябва.

— В повечето случаи е така.

От една голяма кръчма се разнесе духова музика. Немски маршове. Кървавици висяха по прозорците. Всеки момент очаквах да чуя и марша Хорст-Весел.

— На мен ми стига толкова — казах аз.

— И на мен — отговори Мария. — Обувките тук изглежда са предназначени за маршируване, не за танци.

— Връщаме ли се?

— Да, хайде да се връщаме обратно в Америка — предложи тя.

Седяхме в един ресторант в Сентръл парк. Пред нас се бяха ширнали ливади, откъм океана подухваше хладен вятър, от далечината се носеха ударите на весла. Падна нощ. По дърветата плъзнаха сините й сенки. Всичко притихна.

— Колко си почерняла — прошепнах й аз.

— Това вече го каза в колата.

— Беше преди сто години. Междувременно бях в Германия и отново успях да се изплъзна оттам. Колко си почерняла! И как блести косата ти на тази светлина! Това е италианска светлина. Светлината на Фиезоле вечер.

— Ти бил ли си там?

— Съвсем наблизо. Във Флоренция, в затвора. Но и там имаше светлина.

— Защо си бил в затвора?

— Нямах документи. Но скоро ме пуснаха и трябваше да напусна страната. Познавам тази светлина, освен това и от италианските картини. Тя е така загадъчна, съставена от стотици блестящи цветни сенки. Такава като косите и лицето ти сега.

— Косите ми са сплъстени и без блясък, когато съм нещастна — отвърна Мария. — Кожата ми също повяхва, когато съм сама. Направо съм едно нищо, когато съм сама. Тогава изплуват всичките ми лоши качества.

Келнерът ни донесе бутилка чилийско бяло вино. Чувствах се така, сякаш бях избегнал голяма опасност. Възкръсналият страх, възкръсналата омраза и възкръсналото отчаяние изведнъж отново останаха някъде далеч зад мен, там, където се опитвах да ги изгоня и убия до мига, в който аз самият щях да бъде умъртвен от тях. В Йорквил те ме бяха докоснали с окървавените лица на спомена, но на мен все пак ми се струваше, че им се бях изплъзнал. Единственото, което усещах сега, беше някакво дълбоко спокойствие, каквото отдавна не бях изпитвал. И ми се струваше, че няма нищо по-важно в този момент от птичките, които подскачаха върху масата ни, за да си клъвнат трохички, от златистото вино в чашата ми и лицето пред мен, което светеше в здрача. Поех си дълбоко въздух.

— Изплъзнах се.

— Наздраве! — каза Мария Фиола и добави: — Аз също.

Не попитах от какво се беше изплъзнала тя. Сигурно не беше точно това, за което си мислех аз.

— В Гран гиньол в Париж веднъж гледах едноактна пиеса — започнах да разказвам аз. — Двама седяха в един балон гондола. Единият гледаше втренчено надолу през далекогледа. Изведнъж се разнесе страхотен трясък. Мъжът, който държеше далекогледа, го изтърва на пода, и като се обърна към придружителката си, каза: „Тъкмо експлодира“, и добави след малко: „Земята. А сега какво?“

— Хубаво начало — каза Мария. — И как свърши пиесата?

— Както винаги в Гран гиньол. С катастрофа. Това, разбира се, невинаги е единственият възможен финал.

Тя се засмя.

— Двама в един балон. Без земя, без родина. Какво ли става, когато човек мрази самотата и смята, че щастието е само едно огледало. Едно безкрайно огледало, което отново и отново отразява единствено и само себе си. Наздраве, Лудвиг! Хубаво е да бъдеш свободен. Когато не си сам. Това противоречие ли е?

Глава тринайсета

— Къде се бавите толкова? — попита ме Реджиналд Блек.

Показах му часовника си. Беше девет и десет.

— Адвокатите отварят канторите си също едва в девет — обясних аз. — Трябваше да плащам дългове.

— Те се плащат с чек. Така е по-удобно.

— Още нямам банкова сметка — отвърнах аз. — Само дългове.

Блек ме изненада. Това не беше вече изисканият светски мъж с небрежните маниери. Днес той беше напрегнат, нервен, без, разбира се, да иска да го показва. Лицето му също се бе променило. Мекотата, която се излъчваше от леко пълното му лице, бе изчезнала, дори брадата му изглеждаше някак по-издължена, вече не асирийска, а левантинска. Салонен тигър, тръгнал на лов.

— Разполагаме с малко време — каза той. — Трябва да сменим местата на няколко картини. Елате!

Отидохме в стаята с двата статива. Блек донесе две картини от съседното помещение, което бе затворено със стоманена врата и ги постави върху стативите.

— Кажете ми, без да се замисляте, коя от двете бихте купили. Бързо!

Бяха картини на Дега — портрети на танцьорки.

— Коя? — Попита Блек. — Едната от двете, но коя?

Посочих към тази вляво.

— Тази ми харесва повече.

— Това не ме интересува. Коя бихте купили, ако бяхте милионер?

— Пак тази вляво.

— Коя смятате, че е по-ценна?

— Вероятно другата. Тя е по-завършена. Но вие самият знаете това много по-добре от мен, господин Блек.

— Не и в този случай. Интересува ме наивната спонтанна преценка на един мъж, който не разбира много от това — каза той и когато долови погледа ми, добави: — Не се засягайте веднага! Каква е стойността на картините, това аз и сам зная, но клиентът винаги е една неизвестна величина. Разбирате ли ме сега?

— Това влиза ли към задълженията ми тук?

Блек се засмя и внезапно отново се превърна в малко опасния, невдъхващ голямо доверие чаровник отпреди.

— Защо не покажете на клиента и двете картини? — попитах го аз.

Погледна ме развеселен и обясни:

— Това би било катастрофа. Той не би могъл да избере една от двете и накрая няма да купи никоя. Можете да му покажете най-много три-четири картини, но в никакъв случай от един и същи майстор. Различни. Ако не може да се реши, го оставяте да си върви, а не му показвате в притеснението си всичко, което имате. Чакате да дойде пак. Когато се върне, му обяснявате, че две от показаните му в началото картини вече са били продадени, дори и да не са. Или пък, че са били изпратени на някаква изложба. После му показвате още веднъж две-три от първите, към тях и две-три, максимум четири нови. Можете също да добавите, че някоя картина е била изпратена за избор на някой клиент, това събужда и засилва интереса. Няма по-примамливо от това да купиш нещо изпод носа на някого. На това му викат да подмамиш клиента, като му покажеш кокала. — Реджиналд Блек изпусна през устата си облак дим. — Нямах никакво намерение да ви обидя, по-скоро искам да направя от вас един добър търговец на предмети на изкуството. А сега да сложим рамки на картините. Правило номер две: на клиент никога не се показва картина без рамка!

Влязохме в помещението, където висяха картини с всякаква големина.

— Дори и на музеен директор — продължи Блек. — Най-много на някой друг търговец на предмети на изкуството. Картините се нуждаят от рамки, както жените от дрехи. Дори Ван Гог си е мечтаел за скъпи рамки. Ала никога не е можел да си ги позволи. Коя рамка бихте избрали за картината на Дега?

— Тази, може би.

Блек ме погледна с одобрение.

— Не е зле. Но ще изберем друга. — Той постави портрета на танцьорката в широка, богато украсена барокова рамка. — Сега как е? — попита.

— Доста пищно за една недовършена картина — казах аз.

И двете картини носеха червения печат с името на Дега. Но бяха от ателието му, рисувани не от него самия, а от наследниците му.

— Тъкмо за това! — обясни Блек. — Рамката трябва да бъде прекалено пищна, тъкмо защото картината е само бегло нахвърлена.

— Разбирам. Рамката прикрива.

— Повишава стойността. Толкова прецизно и докрай е завършена, че прави и картината да изглежда така.

Той имаше право. Скъпата рамка промени картината. Изведнъж тя заблестя. Малко неестествено пищно, но пък това беше и целта. Грееше. Перспективите вече не се губеха някъде в безкрайността, те бяха удържани от рамката на картината, а и това им придаваше определен смисъл. Онова, което сякаш висеше хаотично в пространството, изведнъж беше събрано в едно цяло. Случайното стана необходимо. Дори и местата, които не бяха още нарисувани, имаха вече свой смисъл в картината.

— Има търговци, на които рамките им се свидят. Еснафи. Мислят си, че клиентът не забелязва, когато искат да му пробутат някоя позлатена изфабрикувана грозотия от гипс. Той може би въобще няма да забележи, но картината има по-жалък вид. Картините са аристократи — заключи Блек. Той потърси рамка за втората картина на Дега.

— Да не би, противно на принципите си, да искате да покажете две картини от един и същи майстор?

Блек се усмихна.

— Не, но искам да си запазя втората като резерва. Човек никога не знае какво ще се случи. Принципите трябва да са гъвкави. Какво мислите за тази рамка? Тя е подходяща. Луи Петнайсети. Красавица е, нали? Веднага ще покачи цената на картината с пет хиляди долара.

— Колко струва една рамка от времето на Луи Петнайсети?

— Днес ли? От петстотин до седемстотин долара. Проклетата война е виновна. Цената на нищо вече не може да се вдигне.

Погледнах го. „Това също е повод да се ругае войната“, помислих си аз. И то доста разумен.

Картините бяха поставени в рамки.

— Занесете първата в съседния кабинет — каза Блек. — А втората в спалнята на жена ми.

Учудено вдигнах поглед към него.

— Правилно ме разбрахте — потвърди той. — В спалнята на жена ми. Елате, аз ще дойда заедно с вас.

Госпожа Блек имаше хубава, много женствена спалня. Няколко рисунки и пастели висяха окачени по стените между мебелите. Блек ги огледа с поглед на пълководец.

— Свалете сега картината на Реноар отсреща и закачете на нейно място тази на Дега. Реноар сложете там, над тоалетната масичка, а портрета на Берта Морисо въобще ще го махнем. Дърпаме наполовина завесата вдясно. Още мъничко — така, сега светлината е добра.

Беше прав. Като се дръпнеше завесата, светлината отвън ставаше по-приглушена, добиваше някакъв златист оттенък и придаваше на картината сладост и топлота.

— Стратегията — каза Блек, — е половината продажба. Половината от сделката е в нея. Неслучайно клиентът иска да ни изненада на ясна утринна светлина, когато картините изглеждат по-евтини. Ние сме въоръжени срещу него.

Той продължи да ми дава инструкции относно стратегията на търговеца на картини. Аз трябвало да нося картините, които той искал да покаже, една по една в стаята със стативите. След четвъртата или петата картина той щял да ми възложи да донеса от кабинета втората картина на Дега. Тогава аз трябвало да му напомня, че картината е окачена на стената в спалнята на госпожа Блек.

— Говорете колкото си искате на френски — каза той. — Само когато ви попитам за картината, ще трябва естествено да отговорите на английски, за да може клиентът да ви разбере.

Звънна се.

— Ето го и него — каза Блек окрилен. — Почакайте тук горе, докато ви позвъня.

Влязох в кабинета, където картините стояха върху дървени поставки, и седнах на един стол. Блек с пружинираща походка забърза надолу, за да поздрави госта. Кабинетът имаше малък прозорец с матирано стъкло, на което бе поставена здрава решетка. Чувствах се сякаш съм в някоя затворническа килия, в която за разнообразие бяха струпани картини на склад срещу няколко хиляди долара. Млечната светлина ми напомняше за един затвор, в който заради нелегален престой без документи — вечното провинение на емигрантите — бях прекарал четиринайсет дена в Швейцария. Килията беше също така чиста и подредена, и аз с удоволствие бих останал и по-дълго от четиринайсет дни там — храната беше добра, а помещението се отопляваше — но след две седмици, в една бурна нощ, ме откараха в Анемас, на френската граница. Дадоха ми цигара, добродушно ме удариха леко с юмрук по гърба и ме отпратиха с думите: „Марш във Франция! И повече да не си се мярнал в Швейцария!“

Вероятно бях задремал. Изведнъж чух иззвъняването на звънеца. Отидох в стаята при Блек. Там седеше и голям пълен мъж с големи червени уши и малки очички.

— Господин Зомер — изчурулика Блек. — Моля, донесете светлия пейзаж от Сисле.

Донесох пейзажа и го поставих върху статива. Блек дълго време не каза нито дума, а само наблюдаваше през прозореца облаците.

— Харесва ли ви? — попита след това отегчено. — Сисле. От най-добрия му период. „Наводнение“, една картина, която всеки би искал да притежава.

— Боклук — процеди през зъби клиентът, още по-отегчен и от Блек.

Блек се усмихна и подхвърли малко саркастично:

— А, вие имате критични забележки по картината! Господин Зомер — обърна се той след това към мен на френски. — Отнесете тази картина оттук.

Изчаках за момент да ми каже какво да донеса този път. Но тъй като той нищо такова не спомена, излязох с пейзажа на Сисле, обаче успях да го чуя, че казва:

— Днес не сте в настроение, господин Купър. Да отложим всичко за някой друг път.

„Доста хитро, помислих си аз, сега е ред на Купър“.

Когато след известно време бях повикан отново при тях, заварих двамата да пушат от пурите на Блек, предназначени за клиенти. „Партагас“, установих, докато донасях другите картини една по една. Дойде ред и за репликата ми.

— Тази на Дега не е тук, господин Блек — изрецитирах.

— Разбира се, че е тук. Никой не я е откраднал — възрази той.

Приближих се, приведох се наполовина към него и прошепнах достатъчно високо, така че другият да чуе:

— Картината е горе, при госпожа Блек, в стаята й.

— Къде?

Повторих на английски, че картината е окачена на стената в спалнята на госпожа Блек.

Блек се удари по челото.

— А да, вярно. Ама аз напълно бях забравил за това. Нашият сватбен ден… Е, тогава няма как да стане.

Най-безсрамно му се възхищавах как отново прехвърли инициативата на Купър. Не каза да донеса картината, а само, че тя принадлежала на жена му. Просто подхвърли темата и зачака. Върнах се обратно в стаята си и също зачаках. Струваше ми се, че беше уловил на въдицата си акула, но не можех да кажа дали тя нямаше да го изяде. Без съмнение позицията му беше по-изгодна. Акулата всъщност можеше само да прегризе въдицата и да отплува, изключено беше Блек да продаде нещо на прекалено ниска цена. Акулата наистина правеше интересни опити. Тъй като вратата беше леко открехната, можах да чуя, че разговорът сега се насочи към икономическите условия и войната. Акулата предвещаваше най-лошото. Крах на борсата, дългове, нови емисии, нови боеве, кризи, дори застрашителен комунизъм. Всичко щяло да се срине. Единствено наличните пари щели да запазят стойността си. Той напомни за тежката криза в началото на трийсетте. Който тогава имал пари в брой, бил направо цар и можел да купи всичко на половин цена; какво говорел, за една трета, една четвърта, една десета от цената. И картини също. Тъкмо картини. След това замислено прибави:

— Луксозни стоки като мебели, килими и картини, даже за една петдесета от предишната им цена.

Блек равнодушно и съвсем невъзмутимо предложи първокласен коняк.

— По-късно стойността на вещите отново се покачи — каза той. — А тази на парите падна. Вие сам знаете, че стойността им днес е само половината от това, което беше преди. И не се покачва повече — после добави: — Картините обаче поскъпнаха многократно. — Той се засмя с мек фалшив смях. — Е, да, инфлацията! Тя започна преди две хиляди години и все продължава ли, продължава. Стойността на материалните ценности се покачва, тази на парите пада. Така стоят нещата.

— Точно затова не би трябвало никога да продавате нищо — парира акулата, надавайки радостни викове.

— Де да можех само! — отговори спокойно Блек. — Аз и без това продавам колкото се може по-малко. Обаче има данъци. От друга страна е нужен и оборотен капитал. Попитайте само клиентите ми. За тях аз съм благодетел. Наскоро бях принуден да откупя обратно един портрет с танцьорка на Дега, който бях продал преди пет години, и то на половин цена.

— От кого? — попита акулата.

— Това, разбира се, няма да ви кажа. Ще ви хареса ли, ако после разтръбявам наляво и надясно на какви цени купувате при мен? Или пък продавате по-късно?

— Защо не? — Акулата не се оставяше да го сплашат.

— На други обаче това съвсем не им се нрави. С тях трябва да се съобразявам. — Блек направи движение, като че се готви да стане. — Жалко, че не си харесахте нищо тук, господин Купър. Е, може би някой друг път. Естествено, аз си запазвам правото на промяна в цената, нали разбирате?

Акулата също стана.

— Вие нямате ли една картина на Дега, която искахте да ми покажете? — попита той небрежно.

— А, тая, дето е в стаята на жена ми ли? — Блек се поколеба. След това чух звънеца. — Жена ми в стаята си ли е?

— Излезе преди половин час.

— Тогава донесете картината на Дега, оная, която стои до огледалото.

— Ще трябва да почакате мъничко, господин Блек — казах аз. — На времето се наложи да сложа един дървен дюбел, защото картината не се задържеше на стената. Така че тя сега е здраво завинтена. Но това ще отнеме само няколко минутки.

— Оставете — каза Блек и след това, обръщайки се към Купър, предложи: — Ние просто ще се качим горе. Какво ще кажете, господин Купър?

— Нямам нищо против.

Отново заех мястото си сред картините, също като Фафнер сред рейнското съкровище.

Скоро двамата се върнаха обратно, а аз бях изпратен горе, за да отвинтя картината и да я донеса долу. Тъй като нямаше нищо за отвинтване, просто изчаках няколко минути. През задния прозорец, който гледаше към двора, видях госпожа Блек на кухненския прозорец отсреща. Тя направи въпросителен жест. Аз поклатих отрицателно глава. Все още теренът не беше чист. Госпожа Блек трябваше да почака още малко в кухнята.

Занесох картината в тапицираната със сиво кадифе стая, в която бяха стативите, и излязох. От разговора не можех да чуя нищо повече. Блек беше затворил междинната врата. Много ми се искаше да разбера как леко ще намекне за това, че картината била подарък за жена му по случай десетгодишнината от сватбата им и че тя много би искала да я задържи. Бях сигурен, обаче, че той не направи това, за да не се усъмни акулата в нещо.

Мина около половин час. След това Блек сам дойде при мен и ме освободи от луксозния ми плен.

— Няма нужда да окачваме обратно картината на Дега — каза той. — Занесете я утре на господин Купър.

— Поздравления.

Той направи гримаса.

— Какво ли не прави човек! А при това след две години той ще се смее в шепа, толкова много ще са скочили цените на картините дотогава.

Повторих въпроса на Купър:

— Наистина, защо тогава продавате?

— Защото не мога да се откажа. Търговията ме привлича. Аз съм играч по природа. Но в днешно време вече няма противници. Играя срещу самия себе си. Между другото, онова със завинтената картина не беше никак зле. Отбелязвате напредък.

Вечерта отидох у Джеси Щайн. Заварих я разплакана, в много потиснато настроение. При нея бяха няколко от познатите й, които я утешаваха.

— Мога да дойда утре, ако преча — казах аз и добавих: — Исках само да благодаря.

— За какво? — Джеси ме погледна объркана.

— Затова, че се застъпихте за мен пред адвоката — отговорих аз. — И че изпратихте Бранд. Удължиха ми визата с два месеца.

Тя избухна в сълзи.

— Какво се е случило? — попитах артиста Рабиновиц, който я прегърна и започна да я успокоява.

— Не знаете ли? — прошепна една чуто Липшюц. — Телер е мъртъв. Завчера.

Рабиновиц ми направи знак да не задавам повече въпроси. Заведе Джеси до една кушетка и после се върна обратно. В малки филми той обикновено изпълняваше ролите на брутални нацисти, в действителност, обаче, беше много кротък човек.

— Телер се обесил — започна да обяснява той. — Липшюц го намерил… Бил е мъртъв вече от един или два дена. В стаята си. Висял на полилея, всички лампи светели, също и тези на полилея. Може би не е искал да умре сам в тъмното. Трябва да се е обесил през нощта.

Исках да си вървя.

— Останете — настоя Рабиновиц. — Колкото повече хора има около Джеси, толкова по-добре за нея. Тя не бива да остава сама.

Въздухът в стаята беше застоял и душен. Джеси не даваше да се отварят прозорците, със загадъчно архаично суеверие тя вярваше, че на мъртвите щяло да се случи нещо лошо, ако скръбта излети през прозореца навън.

Преди много години бях чувал, че прозорците се отварят, когато има умрял в къщата, за да бъде пусната на свобода блуждаещата му душа, никой обаче не беше споменавал, че се затваряли, за да се приюти вътре скръбта, докато мъртвият лежи вече в някое погребално бюро.

— Аз съм тъпа крава! — изхлипа Джеси и енергично се изсекна. — Трябва да се овладея… — Тя стана. — Ще ви направя кафе. Или искате нещо друго?

— Не искам абсолютно нищо, Джеси. Наистина, нищо.

— Напротив, ще направя кафе.

С измачканата си шумоляща рокля се отправи към кухнята.

— Знае ли се каква е била причината за самоубийството?

— Необходимо ли е да има някаква причина?

Сетих се за теорията на Роберт Хирш относно двойните и тройни преломни моменти в живота и за това, че щом се съберат заедно, безотечествениците са още повече застрашени от подобно нещо.

— Не — признах аз.

— Той не беше съвсем беден, не може да е било това. Не беше също и болен, преди около две седмици Липшюц го видял.

— Можеше ли да работи?

— Пишеше непрестанно. Но не успяваше да публикува. Вече цели десет години нищо не бе успял да публикува. — Обясни Липшюц. — Такава е съдбата на мнозина. Не може да е било и само това.

— Оставил ли е нещо? Някакво писмо?

— Нищо, висял с посиняло лице и удебелен език на полилея, а мухите лазели по отворените му очи. Изглеждал ужасно. В тия дни това става бързо. Очите… — Липшюц потрепери: — Най-лошото е, че Джеси иска да го види още веднъж.

— Къде е той сега?

— В погребална зала, която тук наричат Погребален дом. Как само звучи това! Там приготвят труповете. Били ли сте някога на такова място? Никога не ходете. Американците са млад народ, не признават смъртта. Гримират умрелите така, все едно че спят. Мнозина биват и балсамирани.

— Ако го гримират, тогава Джеси може… — започнах аз, но Липшюц ме прекъсна:

— И ние си го мислехме, но в случая с Телер почти няма нещо, което да може да бъде прикрито. Едва ли има толкова много грим. А и е много скъпо. Умирането в Америка е ужасно скъпо.

— Не само в Америка — възрази Рабиновиц.

— В Германия не е така — уточних аз.

— В Америка е много скъпо. Избрахме най-обикновен погребален институт. Въпреки това минималната сума на разходите възлиза на няколкостотин долара.

— Ако Телер ги беше имал, може би щеше да е още жив — каза Липшюц.

— Може би.

Видях, че наредбата на снимките в стаята на Джеси беше променена. Снимката на Телер вече не стоеше при тези на живите. Още не беше поставена в черна рамка, както тези на мъртъвците от другата страна, още стоеше в старата си златна рамка, но Джеси бе завързала около нея лентичка черен тюл. Телер гледаше от нея усмихнат и петнайсет години по-млад. Беше някаква негова младежка снимка. Нямаше какво да се каже. Нито за нея, нито за лентичката. Това тук и истинската болка явно не се изключваха.

Джеси пристигна с табла, върху която беше поставила няколко кафени чаши, и започна да налива на всеки кафе от кана на цветя.

— Имам и захар, и сметана — обяви тя.

Всички пихме.

— Погребението е утре — каза, обръщайки се към мен. — Ще дойдете ли?

— Ако мога.

— Всички негови познати трябва да дойдат — заобяснява Джеси възбудено и почти във фалцет. — Утре в дванайсет и половина. Специално избрахме този час, за да могат да дойдат всички.

— Ще дойда, Джеси. Разбира се, че ще дойда. Къде ще се състои погребението?

Липшюц ми каза името:

— В погребален дом „Ешърс“, на Четиринайсета улица.

— Къде ще бъде погребан? — заинтересува се Рабиновиц.

— Няма да бъде погребан, а кремиран. Крематориумът е по-евтин — обясни Липшюц.

— Какво каза? — попитах аз в недоумение. — Кремиран ли? — повторих, обзет едновременно от най-различни мисли.

— Да, Погребалният дом ще уреди това.

Джеси се приближи към нас.

— Сега той лежи там сам-самичък, сред напълно непознати хора — разрида се тя. — Поне тялото да беше останало тук при нас до погребението. — Обърна се към мен: — Какво още искате да знаете? Кой ни даде пари за погребението ли? Таненбаум.

— Таненбаум-Смит?

— Да, кой друг? Той е нашият капиталист. Той плаща погребението на Телер. Значи със сигурност ще дойдете утре?

— Със сигурност — уверих я аз. Нямаше какво друго да кажа.

Рабиновиц ме изпрати до вратата.

— Трябва по някакъв начин да задържим Джеси — прошепна той. — Не бива да вижда Телер. Не и това, което е останало от него. Правили са му аутопсия, заради самоубийството. Джеси даже и не подозира. А вие знаете колко бурно е свикнала да налага волята си. Добре, че донесе кафето. Липшюц й пусна приспивателно в чашата. Тя нищо не забеляза, затова и всички пихме от кафето и го хвалихме. На похвали Джеси не може да устои, иначе нямаше да пие. Опитахме с успокоителни. Категорично отказва да ги вземе, смята, че било измама спрямо Телер. Същото като затворения прозорец. Може би все пак ще успеем днес да й пуснем тайно в храната още една таблетка. Утре сутрин ще бъде най-трудно да я задържим. Вие наистина ли ще дойдете?

— Да. В Погребалния дом. С какво ще закарат Телер до крематориума? Или може би кремирането ще е в Погребалния дом?

— Не ми се вярва. Но Погребалния дом… Защо питаш?

— Какво си приказвате там толкова дълго? — извика Джеси откъм стаята.

— Тя е подозрителна — прошепна Рабиновиц — Лека нощ.

— Лека нощ.

Той тръгна по полуосветения коридор, където бяха окачени снимки от „Романтичното кафене“ в Берлин, и влезе обратно в задушната стая.

Излязох на улицата, а тя утешително ме посрещна с безучастното си шумно оживление. „Крематориуми“, помислих си. В Америка също! Човек не може да им се изплъзне!

Внезапно скочих рязко от леглото. В първия миг не можах да осъзная, че бях сънувал, запалих лампата, за да прогоня съня. Това не беше някой от обичайните емигрантски сънища, каквито често сънувах; че есесовците ме преследват, защото съвсем безразсъдно съм пресякъл границата и сега убийците са по петите ми. Наистина, от тях човек често се събужда с вик, но това бяха нормалните сънища на отчаянието, че от глупост отново си попаднал в мрежата. След това човек се протягаше, поглеждаше през прозореца към величественото мощно зарево на нощта над големия град и осъзнаваше, че се е спасил.

Сегашният сън беше някак по-различен, по-неопределен. Имаше някаква тъмна смолиста маса, без начало и без край, съставена от късове най-различни спомени, впечатления, мисли и чувства. В него се бе появила Сибиле, викаше безгласно за помощ, аз се опитвах да се приближа към нея, ала коленете ми все се подкосяваха и все по-дълбоко затъвах в лепкавата гъста шлака от катран, мочурище и стара кръв: виждах очите й — гледаха ме уплашено, викаха без думи: „Бягай! Бягай!“, а след това: „Помощ! Помощ!“, видях черната дупка на зейналата й уста, срещу която напираше лепливата маса, и изведнъж всичко се преобрази, това не беше вече Сибиле, а жената на Зигфрид Розентал, някакъв режещ глас крещеше някакви заповеди с непоносим саксонски акцент, някакъв силует се появи на фона на величественото вечерно зарево, блудкав мирис на кръв, пламъци, изригващи от някакъв комин и сладникавата воня на изгорено месо; ръка на пода, която много бавно се помръдваше, някой, който тъпчеше върху нея, а след това — вик, който прокънтя от всички страни и който все още продължаваше да отеква.

В Европа рядко сънувах. Твърде много бях зает с мисълта да оцелея. А и опасността там ме дебнеше отвсякъде. На човек в опасност не му остава време за мислене, а сънищата омаломощаваха, отнемаха съпротивителните сили, затова и примитивният нагон за оцеляване не ги допускаше, а ги потискаше. После океанът бе застанал между мен и спомените ми, и аз се бях надявал, че по време на продължителното пътуване, сред шума на вълните, ще успея да им се изплъзна, подобно на замаскирания, боядисан в черно кораб, който се беше промъкнал незабелязано край подводниците. Сънувах обичайните сънища на бежанците, които всеки сънува — вече знаех, че не съм успял да се изплъзна, да избягам от нищо, колкото и усилия да бях положил, само и само да не си отида, преди да съм успял да си отмъстя. Осъзнах, че въпреки всичкото си желание, не можех да упражнявам контрол върху тях: спомените се бяха прокраднали в съня и сънищата ми, в онзи недействителен свят, който всяка нощ си издигаше нови призрачни закони и основи, а през деня те отново се разпръсваха. Тези обаче не искаха да се разпръснат.

Загледах се втренчено през прозореца. Луната се беше издигнала над ръбовете на покривите. Някъде в далечината пронизително мяучеше котка. В боклукчийските кофи на двора нещо шумолеше. Един прозорец отсреща светна и веднага отново угасна. Страхувах се да заспя отново. Не исках да се обаждам на Роберт Хирш, беше твърде късно, а и той също не можеше да ми помогне. Аз сам трябваше да се справя с това.

Станах и се облякох. Реших да обикалям из града, докато се уморя до смърт. И това щеше да бъде само несъстоятелен предлог, само някакво временно бягство. Нерядко ми се беше случвало да правя така. В несъзнателния си стремеж така да намеря опора и забрава, си бях създал някаква прекалено романтична представа за града, като че ли проблясващите небостъргачи не бяха построени върху тъмните основи на алчността, престъплението, експлоатацията и егоизма, и като че ли кварталите на мизерията не бяха също част от този град. Бях си създал тези романтични градски блянове в противовес на кървавите години на европейското ми минало, което исках да прогоня далеч от мен. Те бяха погрешни!

Слязох надолу по стълбите. Мойков трябваше да е там. Исках да го помоля за няколко приспивателни. Колкото и да ми се щеше сам да се справя с проблемите си, ми беше ясно, че в спешен случай на криза би било смешно да се пренебрегват химичните помощни средства на времето.

Тапицираната в плюш стая беше слабо осветена.

— Водка или секонал? — попита той, седнал зад палмите заедно с графинята. — Или пък компания? Или да поразклатим малко основите на битието? Страха на това творение човека?

Графинята, увита в шаловете си, беше изникнала изпод палмата.

— Де да можеше да знае човек — каза тя. — Мисля, че първо му се иска компания, после водка, после секонал, после всичко; и най-накрая той се щура насам-натам като кокошка без глава и вече нищо не знае.

Мойков отвори папагалските си очи и добави:

— Тогава всичко започва отначало. Всичко се върти в кръг, графиньо.

— Вярвате ли в това? И парите също ли?

В приемната се позвъни.

— Навярно е Раул — въздъхна Мойков. — Тая нощ ще бъде доста неспокойна.

Той стана и тръгна към приемната. Графинята ме погледна с птичето си лице. Очите й се синееха като сапфири върху измачкана стара коприна.

— Парите не се връщат обратно — каза. — Те все бягат ли бягат далеч от нас. Надявам се, че ще умра, преди да са си отишли напълно. Не искам да пукна в някой приют за бедни старци. — Тя леко се усмихна. — Полагам всички усилия, за да стане това бързо. — От един от шаловете й се подаде бутилка водка и веднага отново изчезна така незабележимо, че дори не успях да видя ръцете, които я прибраха. — Вие не можете ли да плачете? — попита тя след малко. — Сълзите успокояват, стига да го можеш. Изтощават. После настъпва безутешен покой. Човек обаче невинаги може да плаче. Времето на плача скоро свършва. Едва по-късно става ясно колко хубаво е било то. После идват страхът, вцепенението и отчаянието. Спомените са единственото, което все още кара човека да живее.

Погледнах восъчнобледото лице от набраздена коприна. Какво приказваше? „Тъкмо обратното беше вярно, за мен поне“, помислих си аз.

— Какво имате предвид?

Лицето на графинята малко се оживи.

— Спомените — повтори тя. — Те живеят. Те са топли и искрящи, пълни с младост и живот.

— И тези за мъртвите ли?

— Да — отвърна след малко грациозната особа. — Нали ако бяха живи нямаше да бъдат спомени.

Замълчах.

— Спомените карат човека да живее — продължи тихо тя. — Те живеят, докато той самият живее. И ето, че щом настъпи вечерта, изскачат от сенките и започват да го умоляват. Молим те! Не ни убивай! Ние само теб си имаме. Човек е отчаян и вече толкова уморен, и му се иска само всичко да свърши; те са още по-отчаяни и уморени, но умоляват ли умоляват. Не ни убивай! Повикай ни и ние пак ще дойдем при теб, в такт с потракването на стенния часовник, стъкления смях, поклоните, танцът, любимите лица — ето, те отново оживяват възкресени, мъничко по-бледи, а все пак това са те и умоляват: не ни убивай, ние живеем само благодарение на теб. Кой ли би могъл да откаже на такава молба. Но може ли човек да издържи това? Ах — разрида се тя изведнъж, — о, аз не искам да попадна в приюта за бедни, заедно с толкова много други, смет, която все още мърда.

Мойков се появи отново.

— Героите всички — зарецитира той. — Къде ли останаха те? Вятърът не ги познава, а тревата расте ли расте. — После вдигна чашата с водка и ме попита: — Ти не искаш ли?

— Не.

— На него мъката му е заседнала като буца в гърлото — обясни Мойков, обръщайки се към графинята. — При нас тя се е превърнала в пръст, която се събира в краката, качва се към сърцето ни и ни погребва. Човек може да живее и без сърце. Нали така, графиньо?

— Това са само думи, Владимир Иванович. А вие обичате думите. Вие сте поет. Може би човек наистина може да живее без сърце. Но за какво му е? — Тя стана.

— Две за тази нощ, нали така, Владимир? Лека нощ, монсеньор Зомер. Какво хубаво име. Като деца учехме и малко немски. Приятни сънища.

Мойков придружи грациозната дама до стълбите. Хвърлих поглед към шишенцето, от което беше извадил и дал на графинята две хапчета. Бяха приспивателни.

— Дай ми и на мен две — казах му аз, когато се върна. — Защо тя винаги иска от теб само по две? Не може ли да си сложи едно пълно шишенце в нощното шкафче?

— Няма вяра на себе си. Страхува се, че някоя нощ ще ги изгълта всичките.

— Въпреки спомените си?

— Не заради спомените си. Тя просто се страхува от бедността. Иска да живее толкова дълго, колкото е възможно. Но се страхува от внезапни пристъпи на отчаяние. Оттук и тази нейна предпазливост. Аз обаче трябваше да й обещая, че ще й набавя едно голямо шишенце с приспивателни, ако ме помоли за това. Но тя все още има малко време.

— Ще го направи ли?

Той втренчи в мен очите си без клепачи:

— А ти нямаше ли? — После бавно разтвори огромната си длан. Върху нея имаше някакъв малък старинен пръстен с рубин. — Тя ще трябва да го продаде. Камъкът не е голям, но я го погледни само.

— Не разбирам нищо от тия работи.

— Това е звезден рубин. Голяма рядкост.

Погледнах пръстена още веднъж. Камъкът беше чисто червен на цвят и когато човек го завъртеше към светлината, в него заблестяваше една звездичка с шест малки лъча.

— Иска ми се да можех да го купя — казах изведнъж.

Мойков се засмя.

— За какво ти е?

— Просто така — отвърнах му и поясних: — Защото това не е нещо, направено от човешка ръка. То е чисто и некорумпирано. — И допълних: — Не за Мария Фиола, както си мислиш. Тя носи смарагди, големи колкото цял нокът, инкрустирани върху диадемите на кралици. Владетелките всички, къде ли останаха те? — цитирах го аз и попитах: — Това от теб ли е? Графинята те нарече поет. Бил ли си такъв някога?

Мойков поклати отрицателно глава.

— Професиите всички, къде ли останаха те? През първите двайсет години руснаците непрестанно говореха само за това какво са били преди и ужасно лъжеха. Всяка година все повече. След това все по-малко. Накрая забравиха за това. Ти още си много млад емигрант с всичките циреи на тази професия. Още надаваш викове за отмъщение и смяташ това за справедливост, а не за егоизъм и безмерно самонадценяване. Виковете ни за отмъщение. А, да, спомням си за тях. Но къде ли останаха те? Вятърът вее и не ги познава. А тревата расте ли расте.

— На вас просто не ви се представи удобен случай — опитах се да му възразя.

— Напротив, представи ни се, треперещ ученик, начинаещ космополит такъв! Какво щеше да искаш от мене? Нали няма да ми кажеш, че си слязъл тук долу просто така, за нищо?

— Същото като графинята. Две приспивателни.

— И не цялото шишенце?

— Не — отвърнах аз. — Още не. В Америка не.

Глава четиринайсета

Реджиналд Блек ме изпрати при Купър, онзи, дето беше купил картината на Дега, за да му я поставя.

— Ще бъде интересно за вас да видите къщата — обясни ми той. — Има и нещо друго, което ще ви заинтересува. Вземете такси, рамката на „Танцьорката“ е чуплива и истинска.

Купър живееше на деветия етаж на една къща на Парк авеню. Апартаментът му се състоеше от две части. Горната представляваше зимна градина. Очаквах да ме посрещне някой слуга. Вместо това на вратата се появи самият той по риза.

— Влезте — покани ме дружелюбно. — Нека не бързаме, дайте първо спокойно да изберем място за синьо-зелената дама. Искате ли едно уиски? Или може би предпочитате кафе?

— Благодаря. С удоволствие бих изпил едно кафе.

— Аз ще си взема уиски. Това е единственото разумно нещо в тази горещина.

Не възразих. Апартаментът беше много прохладен, във въздуха се долавяше леко гробовният мирис на изкуствено проветрявани и охлаждани помещения. Прозорците бяха затворени. Купър внимателно свали хартията, в която беше завита картината. Огледах се наоколо. Стаята беше обзаведена във френски стил Луи Петнайсети, почти всички мебели вътре бяха малки и доста добри, много изящни, целите отрупани със златни орнаменти. Към преобладаващата френска мебелировка бяха прибавени също и две италиански кресла, и великолепен малък венециански жълт скрин. На стените висяха картини на импресионисти. Бях изненадан. Наистина не бях очаквал, че Купър може да има толкова изискан вкус.

Той постави картината върху един стол. Очаквах атаката му, ясно ми беше, че не ме черпи с кафе просто така, без причина.

— Наистина ли сте били асистент в Лувъра? — полюбопитства той.

Кимнах утвърдително. Не исках да изменя на Блек.

— А преди това? — продължи да ме разпитва.

— Преди това бях в музея в Брюксел. Защо се интересувате?

Купър се засмя и отговори.

— На тия търговци на картини човек изобщо не може да им вярва. Онова там, дето Блек го каза, че картината на Дега уж принадлежала на жена му, си беше чиста измама!

— Защо мислите така? Нали от това картината не става нито по-добра, нито по-лоша?

Купър ме стрелна бързо с поглед.

— Разбира се — съгласи се той, — нали и затова, въпреки всичко, я купих. Известно ви е колко поиска Блек за нея, нали?

— Нямам ни най-малка представа — отвърнах аз.

— Вие колко мислите?

— Наистина не знам.

— Трийсет хиляди долара! — Той ме наблюдаваше. Веднага ми стана ясно, че просто лъже, защото иска да ме изпита. — Малко е множко, нали?

— Зависи за кого. За мен би било прекалено много.

— Вие колко щяхте да дадете за картината? — побърза с въпроса.

— Нямам пари за подобно нещо.

— А ако имахте?

Имах чувството, че за една чаша кафе вече достатъчно съм бил разпитан.

— Всичките, които бих имал — отговорих му аз и добавих: — Търговията с възхищението от изкуството днес носи направо блестящи печалби. Цените се покачват с всяка изминала седмица.

Купър избухна в смях, същински пуяк.

— Нали не се опитвате да ме залъгвате, че онова, дето Блек го разправяше, било вярно? И че бил откупил обратно някаква картина, и то на цена, двойно по-висока от тази, на която я бил продал.

— Не — отговорих аз.

— Ето, виждате ли! — Купър се ухили тържествуващо.

— Нищо не мога да ви залъгвам, защото това е вярно — казах аз в отговор.

— Какво ми отговорихте?

— Че всичко е вярно. Видях в счетоводните му книги. А и вие самият също лесно можете да проверите това. След една-две години идете при него и предложете да му продадете картината обратно.

— Ето, пак старият номер — каза Купър презрително, но изглеждаше малко поуспокоен. Веднага след това го повикаха на телефона. Когато излизаше от помещението, се обърна към мен с думите: — Излизам за малко, а вие през това време се поогледайте тук. Може би ще намерите някъде място за картината на Дега.

Момичето, което го бе повикало, ме разведе из апартамента. Той явно имаше много добри консултанти. Домът му съвсем не приличаше на музей, въпреки че всяка частица от него, всяка една отделна мебел, представляваше направо музеен експонат. Не можех да проумея това. Купър съвсем нямаше вид на чак толкова голям познавач. Но и такива неща се случваха, знаех го много добре от Париж.

— Спалнята на господин Купър — обясни момичето и предположи: — Може би тук ще се намери някое място за картината.

Застанах на вратата. Над едно широко легло в масивна златна рамка висеше окачен горски пейзаж с един брехтящ елен, няколко кошути и извор на преден план. Застинах онемял от изненада пред картината.

— Господин Купър ловец ли е? — объркано погледнах към нея.

Момичето поклати отрицателно глава.

— Той самият ли е рисувал картината?

— Вие пък, какво приказвате! Де да можеше само! Това е любимата му картина. Прекрасна е, нали? Толкова правдива! Даже парата от муцуната на елена се вижда.

— Права сте — съгласих се и продължих да оглеждам стаята.

На отсрещната страна висеше венециански пейзаж от Феликс Цим. Очите ми почти се насълзиха от вълнение, че съм разкрил тайната на Купър, особено когато върху един скрин съгледах и няколко големи кани за вино.

Тук, в спалнята си, Купър беше човек, позволено му беше да бъде такъв. Останалата част от апартамента представляваше само красиво оформление, парична инвестиция и суета. Доста вяло влечение, във всеки случай. Но този елен, това вече беше страст, а венецианският етюд — романтика.

— Стаята е прекрасна, нали? — попита красивото момиче.

— Направо великолепна! Всичко трябва да си остане така, както си е. Нищо не трябва да се пипа. На тая картина не й е тук мястото.

Момичето ме поведе нагоре по малка стълба.

Откъм кабинета на Купър се чуваше грубият му глас, който лаеше нещо в слушалката. Спрях на вратата на терасата. Там долу под мен лежеше Ню Йорк. Приличаше на африкански град с небостъргачи, без дървета, направен само от стомана и бетон, не някакъв органично възникнал, бавно и постепенно развиващ и разширяващ се през вековете град, а град, строен набързо и нетърпеливо от хора, необременени от традиции, чийто единствен висш закон гласял целесъобразност, а не сигурност. От друга страна тъкмо това придало на града неговата съвършено нова, дръзка, анти романтична, анти класическа, с една дума: модерна красота.

Въодушевен отправих поглед надолу. Човек не трябва да гледа Ню Йорк с протегнат нагоре врат, мина ми през ума. Отгоре небостъргачите изглеждаха някак по-различно. Приличаха на жирафи сред някакво каменно стадо от зебри, газели, носорози и гигантски костенурки.

Чух Купър да се качва пъхтейки нагоре по стълбите. Лицето му грееше, доколкото това въобще беше възможно. Вероятно беше продал по телефона няколко десетки хиляди бомби или гранати. Беше зачервен като домат. Смъртта го развеселяваше, а освен това и моралът беше на негова страна.

— Намерихте ли вече място за картината? — попита ме той.

— Тук — отговорих аз. — На терасата. Една танцьорка над Ню Йорк! Само дето от слънцето боите скоро ще се развалят.

— Звучи доста налудничаво — призна Купър и възкликна: — Трийсет хиляди долара ще отидат на вятъра!

— Нещо по-лошо от това. Едно произведение на изкуството ще отиде на вятъра. Но ние бихме могли и да окачим картината в съседния салон, на неосветената от слънцето страна. Над двете сини бронзови фигурки от периода Хан.

— Разбирате ли нещо от тия китайски вехтории? — попита Купър. — На колко ги оценявате?

— Искате да ги продадете ли?

— Не, разбира се. Купих ги само преди две години. За петстотин долара и двете. Това прекалено скъпо ли е?

— Направо са ви ги подарили — огорчено казах в отговор.

Купър се засмя и отново попита:

— А ония танцьорки там?

— Танцьорките от периода Тан ли? Може би някъде около триста долара всяка — отвърнах аз с неохота.

— А аз дадох само сто. И за двете. — Лицето му грейна. Той беше от оня тип хора, които ставаха изключително чувствени след успешно направените сделки. — Къде да сложим картината на Дега?

Нямах никакво желание повече да подхранвам егото на един търговец на оръжия. Ала Купър беше ненаситен.

— А на колко оценявате тоя килим тук? — отново попита той алчно.

Това беше арменски килим с дракони от седемнайсети век. Зомер, мъжът, чието име носех сега, щеше да бъде във възторг, ако само можеше да го види отнякъде.

— Цените на килимите паднаха много — поясних аз. — Откакто започнаха да застилат апартаментите с мокети, на никой вече не му трябват килими.

— Какво говорите? Но аз платих за това нещо дванайсет хиляди долара! Не струва ли вече толкова?

— Мисля, че не — отмъстих си аз.

— Колко тогава? Нали всичко се вдигна!

— Картините се вдигнаха, килимите не. За всичко е виновна само войната. Тя помогна на едни да се замогнат, а доведе други до фалит. Възникна и укрепна икономически една нова прослойка от купувачи. Много стари колекционери бяха принудени да продават, за да оцелеят. Новите пък купуваха, защото искаха да демонстрират култура. Ще признаете обаче, че за тази цел картините на Реноар, окачени на стената, вършат по-добре работа, отколкото някакви си там овехтели и прашни килими — антики на пода, по който, на всичкото отгоре, всеки посетител стъпва. Малцина са изисканите, стари колекционери като вас, господин Купър, които мога да оценят тези толкова добри килими. Може би половината от тях. През зимата хората предпочитат да купуват малки молитвени килимчета, за жалост обаче, не и такива невероятни шедьоври.

— По дяволите! — изруга Купър и стана рязко. — Добре, окачете картината на Дега там, където казахте. Но внимавайте да не съсипете стената.

— Дупката почти няма да се вижда. Ние имаме специални кукички за окачване.

Купър изчезна нанякъде, за да поразмишлява върху голямата си загуба. Бързо окачих картината. Синьо-зелената танцьорка сега висеше над двете почти сини статуетки от периода Тан. Всяка от тях трите хвърляше светлинни отблясъци с цвят на кадифена патина върху останалите две.

Внимателно прокарах ръка по двете китайски фигурки. Веднага усетих меката им прохладна топлина.

— О, вие бедни, чужди емигранти — започнах да си говоря тихо на глас, — запокитени тук, в луксозното свърталище на един оръжеен спекулант, на един варварин на културата, приветствам ви тържествено! Вие ми давате странното чувство за някакъв дом без родина, за някакво домашно огнище, в което географията бива заменена със съвършенство, патриотизмът с изкуство, а войната с ощастливяващия миг, в който човек разбира, че тази орда от неспокойни, кратковременни странници убийци, обиколили целия свят, понякога все пак успява да сътвори нещо, било то от бронз, мрамор, пастел или олово, нещо, което може да бъде запълнено с илюзията за вечност и което може да изкристализира най-накрая в абсолютна чиста красота, даже и човек най-ненадейно да я открие в свърталището на един търговец на смърт. Ти също, крехка танцьорке, не бива да се оплакваш от емигрантската си участ. Всичко можеше да бъде и по-зле. Нали настоящият ти притежател можеше да те обгради с верига от ръчни гранати и да те постави в средата на този злокобен кръг, срещу дулата на картечници и огнехвъргачки. Това повече би било в негов стил. Единствено алчността му те запази от подобна участ. И така, ти сега прекарваш времето, унесена в мечти, между китайски керамични танцьорки, изровени от гроба на някой мандарин в Пекин навярно преди много години от някакви гробищни разбойници и запокитени така, както всички нас в това далечно, чуждо битие.

— Какво си мърморите там през цялото време?

Момичето стоеше зад мен. Бях забравил, че и то беше в стаята. Купър я беше изпратил обратно, за да наблюдава, да не би да открадна или да счупя нещо.

— Заклинания — отговорих аз. — Само заклинания.

— Да не ви е зле?

— Не, тъкмо обратното. Чувствам се особено добре. Вие, впрочем, много си приличате с тази очарователна танцьорка тук — посочих към картината на Дега.

— С тая тлъста коза ли? Тогава незабавно трябва да започна диета. Само обезмаслена извара и салата, нищо повече!

Пред погребалния дом „Ешърс“ имаше две лаврови дръвчета, които бяха подрязани в кълбовидна форма. Нещо се бях заблудил във времето и бях дошъл час по-рано.

От грамофонна плоча се разнасяше органова музика, а изкуственият въздух миришеше на свещи и на някакъв препарат за дезинфекция. Помещението беше полутъмно. През двата прозореца със стъклопис се процеждаше само слаба светлина, и понеже идвах от силното слънце навън, в началото бях почти като ослепен. Чувах само някакъв глас, който не познавах и се учудих, че не е на Липшюц. Обикновено Липшюц държеше надгробните речи на погребенията на емигрантите. Още във Франция беше правил това, само че скришно и набързо, за да не привлече вниманието на полицията. Тук, в Америка, най-сетне на воля можеше да разгърне способностите си; никой не го чакаше на изхода на гробището или на вратата на моргата, за да му поиска паспорта. Хирш ми беше обяснил, че той смятал за свой свещен дълг да държи речи на гроба на покойниците. На времето бил адвокат и понеже по-късно не му разрешавали да говори пред съда, а пък това много му липсвало, се нахвърлил с такава жар на траурните речи.

Постепенно осъзнах, че съм попаднал на някакво друго погребение. Ковчегът беше прекалено скъп, и сега, когато вече можех да различа присъстващите, забелязах, че никого не познавам. Внимателно се измъкнах навън. Там срещнах Таненбаум-Смит. На него също Джеси във възбудата си му беше казала погрешен час.

— Телер имаше ли роднини? — попита ме той.

— Мисля, че не. Вие не го ли познавахте?

Таненбаум отрицателно поклати глава.

Стояхме под палещите лъчи на слънцето. Присъстващите на погребението, на което по погрешка се бях озовал, излязоха, присвиха очи срещу светлината, а после бързо се разпръснаха.

— Къде е ковчегът?

— Ще го поставят в задната стая и по-късно ще го вземат оттам. Помещението за съхранение е със специално охлаждане.

Последна излезе млада жена. С нея вървеше по-възрастен мъж. Той се спря и запали цигара. Жената се огледа наоколо. В потрепващата омара изглеждаше някак безпомощна и изгубена. Мъжът хвърли кибритената клечка и бързо я последва.

Изведнъж видях да се задава Липшюц. Носеше светъл костюм от тропикал с черна вратовръзка. Беше облечен подходящо за погребението.

— Официално обявеният час беше погрешен. За съжаление, не успяхме да предупредим всички. Направихме го заради Джеси. Държеше непременно да види Телер още веднъж, затова й казахме погрешно време. Когато тя пристигне, ковчегът вече ще е затворен.

— От колко тогава е церемонията?

Липшюц погледна часовника си.

— Започва след половин час.

Таненбаум-Смит ме погледна.

— Искате ли да пийнем по нещо? На ъгъла има една закусвалня.

— Аз няма да мога — каза Липшюц. — Трябва да остана тук. Другите скоро ще дойдат. — Вече се чувстваше като церемониалмайстор. — Трябва да се погрижа и за музиката — обясни той. — За да не настане пълна бъркотия. Телер беше покръстен евреин. Католик. Но след Хитлер се чувстваше като евреин. Вчера едва успях да придумам католическия свещеник да го благослови. Разбирате защо, нали? Телер е самоубиец. Но иначе той нямаше да получи осветен гроб в гробището. За щастие сега всичко това е вече уредено, тъй като ще бъде изгорен. Ама и свещеника си го биваше! Мили Боже! Как трябваше да го увещавам, докато най-накрая се съгласи да се прекръсти. Обясних му, че в цялата тая работа става въпрос само за един много заплетен нещастен случай. След това той поомекна. Но като си помисли човек, в края на краищата поведението му беше напълно разбираемо. Та нали, в края на краищата, Папата сключи с нацистите оня конкордат, само за да опази католиците. А един евреин католик е направо граничен случай, особено пък ако е самоубиец.

Липшюц се обля целия в пот.

— А с музиката? Как уредихте нещата там?

— Първо един католически химн: „Исусе, мое упование“. След това „Кол Нидрей“ от Брух. Погребалният дом има два грамофона, така че няма да се налага да прекъсваме церемонията, за да сменим плочите. Едната ще последва веднага след другата. На равина му е все едно, той е по-толерантен от Църквата.

— Ще вървим ли? — обърна се към мен Смит. — Много е задушно тук.

— Да, да тръгваме.

Липшюц остана на поста си. Наполовина печален и много сериозен. Извади надгробната реч от джоба си и започна да я учи наизуст.

През това време ние със Смит отидохме в закусвалнята, от вътрешността й лъхна в лицата ни струя леденостуден въздух.

— Една лимонада с мед — поръча той. — Двойна. А за вас? При такива случаи винаги адски ожаднявам. Направо не знам какво ми става.

Аз също си поръчах двойна лимонада. Още не бях благодарил на Смит, че ми беше намерил работа при Блек и исках по този начин да му покажа, че споделям мнението му. Не знаех дали това беше подходящият момент да говоря за бъдещето си. Но той сам попита:

— Как вървят работите с Блек?

— Добре. Благодаря. Наистина много добре.

Смит се усмихна.

— Той е мъж с много и най-различни връзки, така ли е?

Кимнах утвърдително.

— Професията му като търговец на предмети на изкуството го задължава да бъде такъв. Продава онова, което обича. Това още не е най-лошото. Други го губят. Той поне печели от него.

Липшюц говореше. Бях замаян от задушния и силен мирис на цветята върху ковчега. Бяха туберози. Ковчегът бе съвсем обикновен, нямаше многото хром на този от предишното погребение, който блестеше като автомобил… Беше направен от елхово дърво, предназначен за изгаряне. Липшюц ми бе обяснил, че в погребалните домове в Америка нямат собствени крематориуми, в това отношение те не бяха толкова луксозно оборудвани, колкото немските концентрационни лагери. Ковчезите изпращали в сборни крематориуми. Тази вест ме успокои, не бих могъл да присъствам на кремиране. Твърде много бях научил за тях и се опитвах, доколкото въобще ми бе възможно, да изтласкам от съзнанието си мисълта за това. Въпреки всичко тя, тази мисъл, се бе загнездила като оса в главата ми и не ми даваше мира.

Бяха дошли около двайсет-трийсет човека. Роберт Хирш бе довел Джеси. Тя стоеше там, увиснала на рамото му и хлипаше на пресекулки. Кармен седеше зад нея и изглежда спеше. Бяха дошли и неколцина писатели. Самият Телер преди Хитлер беше известен писател в Германия. Всичко носеше клеймото на непоследователността, така както е на всяко погребение. Нещо, което завинаги щеше да си остане за хората непонятно и напълно непредставимо, беше изскочило от нищото и съвсем безшумно бе нахлуло в дребното им еснафско ежедневие, преобразявайки го изведнъж напълно. Непонятността и непредставимостта му всяваха у тях най-дълбок ужас и те, за да го понесат, с всички сили се опитваха да го изместят с молитви, органова музика и слово за нещо разбираемо, представимо, понятно.

Изведнъж двама мъже в черни костюми и с черни ръкавици на ръцете се появиха на подиума до ковчега, вдигнаха го за дръжките с умението и обиграността на помощник-палачи, и бързо и леко го изнесоха навън, като безшумно пристъпваха върху гумените си подметки.

Всичко стана така неочаквано бързо, че беше свършено още преди човек да може да повярва. Те минаха съвсем близо покрай мен. Стори ми се, че усещам във въздушната струя, която се разнесе след тях, мириса на труп, и тогава, за моя най-голяма изненада почувствах, че очите ми се навлажниха.

Излязохме навън. Всичко беше толкова странно. В емиграция нерядко се случваше хората да се изгубят за дълго от очи. Така трябва да е било с Телер, в противен случай той нямаше да умре толкова самотен.

Ала сега, когато вече беше мъртъв, на човек му се струваше, че е умрял не един, а мнозина, това той не можеше да проумее и се чувстваше някак виновен, осъзнаваше изведнъж колко чужда му беше тази чужбина и към каква малка изгубена диаспора съвсем нестабилно и случайно, пряко собствената си воля, принадлежеше той самият.

Близначките Дал заведоха Джеси до колата на Таненбаум-Смит и й помогнаха да се качи вътре. Тя не се съпротивляваше, зачервеното й, подпухнало от плач лице отчетливо се открояваше на фона на синьото небе в трептящия зноен въздух на ранния следобед. Качи се непохватно в автомобила крайслер, а той с черния си лак изглеждаше така, като че беше ковчегът от предишната погребална церемония, който този път сякаш отнасяше Джеси със себе си в отвъдното.

— Тя се хвана на въдицата — каза Хирш. — Зае се още веднъж, за последно, с приготовленията за траурния обяд. Цяла сутрин заедно с близначките готвиха ястия… Така успя да понесе най-трудното. Сега всичките й мисли и усилия са насочени към това обядът да мине както трябва. Въобразила си е, че дължи това на Телер. Някаква изкривена логика, искрена и разбираема обаче.

— Толкова добре ли познаваше Телер? — попитах Таненбаум-Смит.

— Не повече от другите, даже по-малко. Тъкмо затова и се чувства длъжна да прави за него всичко, което е по силите й. Чувства се отговорна така, както, разбира се, и за всички нас. Тя е вечната еврейска майка. Трябва да отидем при нея. Това ще й помогне. В края на краищата, на нея винаги можем да разчитаме. Ако няма кой друг да плаче за нас, когато един ден ни сполети същото, на Джеси поне със сигурност можем да разчитаме; при условие, че и нея още я има.

Липшюц излезе последен от входа на Погребалния дом.

— Ето квитанцията, господин Смит — обърна се той към Таненбаум. — Тия мошеници са прибавили още петнайсет долара отгоре. Нищо не можах да сторя. Ковчегът на Телер стоеше още в двора на слънцето. Бях в безизходица.

— Правилно си постъпил — каза Смит и сгъна квитанцията. — Нали ще ме извините пред Джеси — обърна се той с молба към Хирш. — Нещо не си падам особено много по тоя обичай с алкохол да се казва последно сбогом на мъртвите. Освен това аз не познавах Телер. Много съжалявам.

— Джеси е направила специално за вас салата от херинги — промълви Роберт Хирш.

Смит повдигна рамене.

— Разчитам на вас, господин Хирш. Вие сигурно можете да намерите точните думи, за да ме извините.

Докосна леко с ръка панамената си шапка в знак на поздрав и тръгна бавно надолу по прашната улица.

— Какво бихме били без него — възкликна Липшюц.

— Даже не можем да бъдем погребани. Той заплати всичко. Но защо Телер направи това? И то точно сега, когато американците и руснаците печелят победа след победа?

— Вярно е — съгласи се Хирш огорчено. — И въпреки това германците продължават да водят битка след битка. Като че бранят Свещения Граал. Наистина това може да докара човек направо до отчаяние.

— Ходихте ли вече в музея Метрополитън? — попита ме Реджиналд Блек.

Поклатих отрицателно глава. Погледна учудено.

— Още не? Ама че изненада! Мислех си, че го познавате вече наизуст! Това е сериозен пропуск в образованието ви като търговец на предмети на изкуството. Идете веднага! Още е отворен. След това няма нужда да се връщате обратно. За днес тук приключихме. Така че си отделете достатъчно време за музея.

Не отидох там. Не се решавах още. Чувствах се така, като че ли живеех върху тънък слой лед и току-що ме бяха спасили да не пропадна в него. Последният ми сън бе предизвикал у мен потрес, който трая по-дълго, отколкото бях очаквал. Бе се върнало отново чувството за несигурност, срещу което от толкова време вече се бях опитвал да се боря.

Сега съвсем ясно осъзнах, че нищо не беше свършило. Смъртта на Телер явно ме бе разстроила много сериозно. Бяхме се спасили от всичко друго, само не от самите нас. Отново се озовах пред антикварния магазин на Силвър. Между двете бели кресла с позлатени кантове, в позата на мислителя на Роден, седеше Арнолд Силвър, шефът младши на дома, черната овца в династията, и гледаше втренчено и замечтано към улицата.

В първия момент, когато почуках на стъклото, той се стресна. После стана и тръгна към вратата, за да ми отвори.

— Рядко удоволствие е да ви види човек тук, господин Арнолд — казах аз.

От очите му засвяткаха искри. Изразът им, обаче, беше съвсем кротък и дружелюбен.

— Александър не е тук. Отиде на вечеря. На чиста еврейска храна в ресторант „Берг“. Аз останах тук. Предпочитам американската кухня.

— Във „Воазен“, надявам се? — попитах аз и добавих: — Гъшият дроб там беше превъзходен!

Близнаците Силвър бяха пълна противоположност, въпреки че бяха еднояйчни и бяха родени само три часа един подир друг. Те приличаха на безжалостно и трагично обречените един на друг сиамски братя, единият от които бил заклет пияница, а другият пълен въздържател. И както обикновено става, злата участ отредила тъкмо нему, на втория, на въздържателя, да изтърпява всички пиянства на брата си близнак, заедно с последвалите ги махмурлуци на другата сутрин, без да му остане след това нищо друго, освен погнуса и главоболие. Той бил единственият трезвен пиян, за когото някога бях чувал. Случаят с Александър беше подобен, двамата бяха пълна противоположност един на друг, точно като другите двама.

— Открих интересна бронзова фигурка — съобщих аз. — В аукциона „Шпаниерман“ на Петдесет и девета улица. Ще се продава на един търг на килими, вдругиден.

Силвър Младши направи пренебрежителен знак с ръка.

— В момента въобще не ми е до сделки. Това го кажете на моя брат фашист. Аз сега имам да решавам други, жизненоважни проблеми. Разбирате ли?

— Напълно! Коя зодия сте? Кога сте роден?

— Какво? А, на двайсет и втори юни, сутринта. Защо питате?

— Вие сте рак. Ами Александър?

— На двайсет и първи юни, късно през нощта. Но защо ви е да знаете всичко това?

— Значи е близнак.

— Близнак ли? Разбира се, че е близнак! Какви са тия глупости сега?

— Имам предвид, че в астрологичен смисъл той е роден под знака на Близнаци, в последния ден от зодията на Близнаците. Това обяснява много неща.

— Какво например?

— Ами, в характера. Вие сте пълни противоположности!

Александър се втренчи в мен.

— И вие вярвате в такива безсмислени глупости?

— Вярвам в още по-безсмислени глупости, господин Арнолд.

— И какъв е тогава по характер Ракът? Боже, каква отвратителна дума само!

— Това няма нищо общо с болестта. Само с животното, което е принадлежало към деликатесите на Стария свят. По-фино на вкус и от омара даже.

— И какъв е Ракът по характер? — попита повторно годеникът Арнолд.

— Дълбок! Човек на чувствата. Крайно чувствителен, артистичен, изключително привързан към семейството.

Арнолд видимо се оживи.

— А в любовта?

— Романтичен. Идеалист. Стискате толкова силно, че трябва да ви резнат с ножиците, за да се пуснете.

— Що за отвратително сравнение!

— Това, естествено, е само символично казано. Пренесено на езика на психоаналитиците, същото гласи приблизително следното: трябва да ви изтръгнат половите органи, за да се пуснете!

Арнолд пребледня.

— А брат ми? Какъв е той тогава?

— Като близнак той води много по-лековат живот. С лекота сменя една маска с друга. Бърз, безгрижен, весел, духовит, остроумен и бляскав.

Арнолд кимна в знак на съгласие. В същия момент вторият близнак влезе в заведението. След тежката, но чиста еврейска храна на вечеря, лицето му направо грееше. От устата му се подаваше нечиста пура. Арнолд ми хвърли мълчалив поглед. Александър ме поздрави доброжелателно и извади портфейла си.

— Дължим ви още сто и петдесет долара комисионна за последното молитвено килимче — каза той.

— Не бяха ли сто? Или всъщност осемдесет? — прекъсна го изключително чувствителният рак Арнолд.

Погледнах го онемял от изненада. Какъв коварен предател! Явно искаше с останалите пари да заведе тайната си годеница във „Воазен“, или дори в „Павиньон“.

— Сто и петдесет долара — обяви Александър твърдо. — Честно спечелени в борбата срещу приятеля му Розентал! — Подаде ми две банкноти. — Какво ще правите с тях? Няма ли да си купите още един костюм?

— Ще заведа с тях една изключително елегантна дама във „Воазен“ отвърнах и хвърлих остър поглед към астрологичния съперник Арнолд. После добавих: — И ще платя на адвоката ми част от дълговете.

— Също във „Воазен“? — попита Александър.

— Не, в кантората му. След това ще отида в оказион „Плаза“, за да предложа начална цена за една бронзова фигурка, идея, която господин Арнолд за жалост пренебрежително отхвърли — допълних нарочно, за да си върна на рака за подлия му номер.

— Арнолд в момента е малко невменяем — обясни Александър. — Ще ни съобщите ли, когато решите да купувате?

— Разбира се. Нали сте ми един вид началство.

— А как вървят нещата при големия паразит Блек?

— Прекрасно. Той полага неимоверни усилия, за да направи от мен един търговец философ, в будисткия смисъл на думата; сиреч някой, който обича изкуството, но така, че за да го притежава, обича да го продава.

— Глупости — извика възмутено Александър.

— Според Реджиналд Блек музеите имат всичко необходимо за възхвала и поклонение пред изкуството. Там човек може да му се наслаждава, без да се страхува, че картините му вкъщи могат да изгорят или да бъдат откраднати. А и музеите винаги притежават най-добрите работи, никой частник не може да намери подобни шедьоври за продан.

— Още по-големи глупости! От какво тогава ще живее самият Блек, ако всеки повярва на думите му?

— От още по-силната вяра в човешката алчност.

Силвър се засмя. По лицето му се четеше погнуса.

— Бог не познава съчувствието, господин Александър. Бог е безмилостен. Докато не забравяме това, с представите ни за света все още всичко е наред. А има и нещо друго: справедливостта не е никакво основно качество на човека, а само откритие на декадентството. Най-доброто, без съмнение. Ако помним това, няма да очакваме прекалено много, няма да страдаме и умираме от горчивината на битието. Казвам на битието, не на живота.

— Вие забравяте любовта — апострофира ме предателят Арнолд.

— Не я забравям, господин Арнолд — отговорих аз. — Но тя би трябвало да бъде само украсата, орнамента, а не същността, есенцията на битието. В противен случай човек се превръща само в един жиголо. — Бях му отмъстил за опита да ми отмъкне петдесет долара от комисионната, ала не се чувствах кой знае колко добре от това. Ето защо, за свое успокоение, след малко добавих: — С изключение, разбира се, на романтичните Ромеовци и на хората на изкуството.

На площада пред хотел „Плаза“ видях Мария Фиола. Прекосяваше площада по диагонал, в посока Сентръл парк. Бях изненадан. Хрумна ми, че никога не я бях виждал през деня, винаги вечер или нощем. Тръгнах подир нея, за да я изненадам. Усещах парите на братята Силвър в джоба си. Не я бях виждал от няколко дена; на фона на меденозлатистата светлина на късния следобед тя ми се стори като въплъщение на самия живот. Носеше бяла ленена рокля — тогава изведнъж осъзнах, сякаш някой ме удари по главата, колко е хубава. Преди това бях виждал само отделни части от нея. Лицето, раменете, косата на фона на матовата светлина в тапицираната с плюш стая, някакво неволно движение, жест, няколко стъпки в изкуствената, ярка светлина на фотоателието или на нощния клуб. Никога тези откъслеци в действителност не се бяха слели в едно цяло. Зает в мислите си почти винаги само със себе си, аз почти никога не бях успял да я видя в действителност. Колко много неща бях пропуснал в разсеяността и унесеността си. И колко много неща бях приемал просто така, сякаш бяха съвсем естествени, разбиращи се от само себе си!

Видях как тя с гъвкавата си бърза походка, леко приведена напред, балансираща и някак нерешителна, пресече улицата, а после внезапно се забърза в посока към хотел „Шери Нидерланд“.

Трябваше да поизчакам малко, преди да мога да я последвам. Останах на мястото си от отсрещната страна на улицата. Въпреки много оживеното движение, изведнъж ги видях: от входа на хотела излезе някакъв мъж, отиде при нея и я целуна по бузата. Той беше висок и строен, и ни най-малко нямаше вид на човек, който има само два костюма; по-скоро изглеждаше така, като че ли живееше в скъпия хотел. Последвах двамата до следващото кръстовище. Там, в страничната уличка, съгледах и ролс-ройса. Непознатият помогна на Мария да се качи в колата. Внезапно тя ми се стори ужасно чужда. Та какво знаех за нея? Нищо, което вятърът вече да не е отвял нанякъде. Какво знаех аз за живота й? Но, от друга страна, какво знаеше и тя за моя? „Всичко свърши“, помислих си и ненадейно се почувствах ужасно смешен.

Какво беше свършило? Нищо. Усещах загуба, която съвсем не съществуваше, но точно затова и я усещах по-силно, по-осезаемо. Нищо не се беше случило! Бях видял един човек, когото само бегло познавах, в ситуация, която всъщност мен по никакъв начин не ме засягаше, това беше всичко. Нищо не беше рухнало, защото нищо не бе имало. Тръгнах обратно към хотел „Плаза“. Всичко наоколо изглеждаше потопено в меденозлатистата светлина на късния летен следобед. Фонтанът в средата на площада беше пресъхнал. Призрачното чувство за загуба не ме напускаше. Минах покрай магазина на бижутерите Ван Клиф и Арпелс. Двете диадеми на мъртвата кралица проблясваха върху черното кадифе на витрината, равнодушни, напълно безучастни към това дали гилотината беше отсякла глупавата й глава или не. Камъните надживяваха всичко живо, защото самите те бяха мъртви. Или пък бяха живи? Застинали в някакъв безмълвен екстаз? Загледах се втренчено в блещукащите бижута и изведнъж се сетих за Телер. Мисълта за смъртта му, за онова, което ми бяха разказали, връхлетя върху ми като ураган. Липшюц ми беше обяснил как той висял в горещата нощ на полилея, облечен в най-хубавия си костюм, с чиста риза, без вратовръзка. Не си сложил вратовръзката, защото, поне така предполагаше Липшюц, е мислел, че тя би могла да попречи на умирането и да го направи само по-мъчително. В последния момент сигурно е ритал с крака, като че ли е искал да достигне някаква маса наблизо. Една гипсова отливка с главата на Аменофи Четвърти лежала на пода, разбита на парчета. После Липшюц се беше разпрострял относно това дали Телер трябва да бъде погребан още същия ден или два дни по-късно. Той се надявал погребението да стане колкото може по-скоро, тъй като при тази горещина труповете много бързо се разлагали. Неволно си погледнах часовника. Минаваше пет. Не знаех дали в американските крематориуми имаше такова нещо като край на работния ден. В Германските, във всеки случай, нямаше. Неуморно, по цели нощи те бяха работили, за да успеят да се справят със задушените в газовите камери евреи.

Обърнах се назад. За миг ми се стори, че всичко около мен се олюлява, че всичко е някак непознато, непонятно, страшно. Погледнах хората на улицата. Имах усещането, че някакво дебело стъкло ме отделяше от тях и тяхното битие, като че ли те живееха според някакви други принципи, по други, непознати за мен закони, и като че те, с техните съвсем обикновени емоции, с разумното си нещастие и безобидната си обърканост от това, че щастието не беше статуя, която остава, а само вълна в морето, бяха някъде далече, ужасно далече от мен.

Колко щастливи, направо за завиждане, бяха с успехите си, с красивите си фрази, със салонния си цинизъм, с безобидните си неволи. За тях загубата на пари, или любов, или пък нечия естествена смърт бяха единственото най-голямо зло, което можеше да ги сполети. Какво ли знаеха те за сенките на орестовския дълг на отмъщение, за мрачната невинност и насилственото оплитане в мрежите на вината на убиеца и в кървавите закони на някаква примитивна справедливост? Какво ли за сонма от еринии, които бдяха над спомена и само чакаха да бъдат пуснати на свобода? С ослепени очи ги виждах пред себе си. Недостижими, подобни на декоративни птици от някой друг век, те стояха навън, а аз усещах острите бодли на завистта и на отчаянието, че никога не ще бъда като тях, че въпреки всичко, си оставах подчинен на законите на страната на варварите и убийците, която ме бе сграбчила здраво в лапите си, защото аз не можех да се изплъзна, без да се подчиня или да се самоубия.

Глава петнайсета

— Ще дойдеш ли с мен на лов за плячка? — попита ме Роберт Хирш.

— Кога?

Хирш се засмя:

— Още не си се променил. Питаш кога, а не защо. Явно законите от Руан, Лаон, Марсилия и Париж са в сила. И слава Богу!

— Мога да си представя за какво става въпрос — отговорих. — За един кръстоносен поход. В името на измамения Босе.

Хирш кимна утвърдително.

— Босе изгубил всяка надежда и се отказал. Той на два пъти ходил при мошеника. Втория път оня нетърпеливо и учтиво го изхвърлил навън, като го заплашил, че щял да го даде под съд за изнудване, ако още веднъж се върнел. След случилото се Босе бил обзет от паническия стар емигрантски страх, че ще бъде изгонен от страната и се отказал. Научих всичко това от Джеси. От нея научих също името и адреса на мошеника. Свободен ли си днес в два?

— Да — отговорих аз. — За такова нещо, винаги. А и Реджиналд Блек замина за два дни. Нали знаеш, когато него го няма, магазинът остава затворен. Не ми е разрешено да продавам нищо. Много удобно, не намираш ли? Заплатата въпреки това си тече.

— Добре тогава. Но дай първо да хапнем нещо. В „Краля на морето“.

— Тая вечер искам аз да те почерпя, Роберт. Вчера получих извънредно пари, но успях да похарча по-малко, отколкото имах намерение. Знам един друг ресторант за рибни специалитети. Хайде да си прекараме там с остатъка от парите?

Хирш ми хвърли бърз поглед.

— Да не сте се скарали с Мария Фиола?

— Ни най-малко. Чак толкова далече още не сме стигнали.

— Не сте ли?

— Не, Роберт.

Той поклати глава.

— Недей да чакаш прекалено дълго! Такова момиче не може дълго да остане само, с тия крака и с това лице! Къде отиваме?

— В „Сифеър“. Там е евтино и страхотно. Раците са по-евтини даже от хамбургерите на някое друго място. Как се казва хиената, при която ще ходим след това?

— Блументал. Адолф Блументал. Странно, колко много евреи се казват Адолф. На този във всеки случай името му подхожда.

— А Босе знае ли, че ти ще ходиш при него?

Хирш се засмя.

— Разбира се, че не. От страх ще вземе да даде показания против нас.

— Имаш ли нещо, с което да пипнеш Блументал?

— Съвсем нищо, Лудвиг. Негодникът беше много хитър.

— Значи, точка първа от Лаонския молитвеник.

— Точно така! Блъф, Лудвиг.

Тръгнахме надолу по Първо авеню. В един магазин за аквариуми две пъстри сиамски риби-борци, между които беше сложено стъкло, напразно се опитваха да се нахвърлят една върху друга. На витрината на една сладкарница стояха изложени виенски торти — „Гугелкупф“, „Линцер“ и „Сахер“. Продавачка с очила махна на Хирш. Докато той крачеше редом до мен, аз го наблюдавах тайно отстрани. Походката му беше по-друга от преди, чертите на лицето му също бяха някак по-изопнати. Изведнъж се превърна отново в онзи Хирш, когото познавах от Франция. Не беше вече Хирш — търговецът на радиоапарати и електрически ютии, а Хирш — консулът Раул Тегнер.

— Всички евреи бяха жертви — каза той. — Това обаче далеч не означава, че всички бяха ангели.

Къщата се намираше на Петдесет и четвърта улица. Червени пътеки, гравюри по стените, мъж, който обслужваше асансьора, огледало в покрития с ламперия асансьор, мъжът, облечен в пъстра ефектна униформа. С една дума: средно благополучие.

— За петнайсетия етаж — каза Хирш. — Отиваме при директора Блументал.

Асансьорът потегли нагоре.

— Не ми се вярва да има адвокат при себе си — каза Хирш. — Заплаших го, че разполагам с материал против него. Тъй като е мошеник, той ще иска първо да го види; тъй като още не е американец, в него сигурно е останало нещичко от добрия стар страх и ще предпочете първо да разбере какво става и чак след това да се довери на някой адвокат.

Той позвъни на звънеца. Едно момиче отвори. Въведе ни в някаква стая, в която всички мебели бяха копия в стил Луи Петнайсети, някои от тях бяха дори златни.

— Господин Блументал ще дойде веднага.

Блументал беше пълен, средно висок мъж, на около петдесет. Заедно с него в пищната златна зала влезе и една овчарка. Когато видя животното, Хирш се усмихна и каза:

— За последен път видях кучета от тая порода в Рестан, господин Блументал. Там ги използваха, за да гонят с тях евреи.

— Спокойно, Харо! — Блументал погали кучето. — Искате да говорите с мен. Не ми казахте, че ще дойдете двама. Разполагам с много малко време.

— Това е господин Зомер. Много е слушал за вас. Не искам да ви задържам дълго, господин Блументал. Ние идваме от името на доктор Босе. Той е болен, няма никакви пари и е принуден да се откаже от следването си. Вие го познавате, нали?

Блументал не отговори. Продължи да гали кучето, което тихо ръмжеше.

— И така, значи вие го познавате — продължи Хирш. — Познавате го, и то доста добре. Но аз не знам дали мен ме познавате. Има много хора на име Хирш, също както и много на име Блументал. Аз съм онзи Гестапо-Хирш. Не е изключено да сте чували за мен. Прекарах известно време във Франция да водя война с Гестапо. При това не спазвахме много-много правилата за любезност и дружелюбие, и от двете страни. От моя страна, разбира се, също. С това, господин Блументал, искам само да кажа, че някакви си овчарки като охрана тогава само щяха да ме разсмеят. Също както и днес. Още преди животното ви да успее да ме докосне, то ще бъде вече мъртво. А и вие навярно заедно с него. В момента и двамата не ме интересувате. Ние сме тук, за да съберем пари за доктор Босе. Приемам, че вие с удоволствие ще ни съдействате. С колко долара искате да му помогнете?

Блументал погледна втренчено Хирш и попита:

— И защо би трябвало да го правя?

— За това има много причини. Една от тях се нарича милосърдие.

Известно време Блументал сякаш дъвчеше нещо. Не откъсваше очи от Хирш. После извади от един от джобовете на сакото си портфейл от кафява крокодилска кожа, отвори го и взе от една странична преградка две банкноти, като при това наплюнчи пръста си и ги преброи.

— Ето четирийсет долара. Повече не мога да дам. Прекалено много хора в подобно положение идват при мен. Ако всички емигранти ви изпратят подобна сума, вие скоро ще имате парите, необходими на Босе за следването му.

Очаквах, че Хирш ще захвърли парите на масата. Той обаче ги взе и ги мушна в джоба си.

— Добре, господин Блументал — каза напълно спокойно. — После ще получим още хиляда сто и четирийсет долара. Толкова са нужни на Блументал, за да завърши следването си. Разбира се, при условие, че живее скромно, не пуши и не пие.

— Вие май се шегувате, а? Нямам повече никакво време за подобни шеги.

— Напротив, вие имате време за това, господин Блументал. И ако обичате, само не започвайте сега да ни обяснявате, че адвокатът ви седи в съседната стая. Той не е там. Затова пък аз искам да ви обясня нещо, което положително ще ви заинтересува. Вие още не сте американец, но се надявате да станете през следващата година. Злословията по ваш адрес не биха ви били от полза. В това отношение Съединените щати са доста взискателни. Моят приятел, журналистът Зомер и аз, бихме искали да ви предпазим от подобна участ.

Блументал изглежда вече беше взел някакво решение.

— Прекалено любезно от ваша страна — каза той. — Ще имате ли нещо против ако уведомя полицията?

— Ни най-малко. Тогава веднага можем да им предадем нашия материал.

— Материал! — Блументал направи гримаса. — За изнудване в Америка наказанието е сериозно. Вие, надявам се, знаете това. По-добре изчезвайте, докато е още време!

Хирш седна на един от златните столове.

— Вие мислите, Блументал — започна той с променен тон, — че сте постъпили хитро. Не се лъжете. Трябвало е да дадете на Босе парите, които му дължите. Тук в джоба ми има една петиция до емигрантската служба, подписана от сто емигранти, да не ви се дава право на гражданство. Тук има и още една петиция да не ви се дава поданство заради интригите ви с Рестан в Германия, подписана от шест лица. С подробно описание защо сте успели да изнесете от Германия повече пари, отколкото други; а също и с името на нациста, който ги е пренесъл вместо вас в Швейцария. А и още нещо, тук в себе си имам и една изрезка от някакъв лионски вестник, в която се разказва за евреина Блументал, предал при един разпит на Гестапо местонахождението на двама близнаци, като в последствие и двамата били разстреляни. Недейте да протестирате, Блументал. Може и да не сте били вие, аз обаче ще твърдя, че вие сте били.

— Какво казахте?

— Ще свидетелствам, че сте били вие. Тук знаят много добре каква е била моята дейност във Франция. На мен ми вярват повече, отколкото на вас.

Блументал втренчи поглед в Хирш.

— Искате да дадете фалшиви показания, така ли?

— Фалшиви само в смисъла на примитивното разбиране за правосъдие, не и в този на око за око, зъб за зъб. В старозаветния, господин Блументал. Вие практически съсипахте Босе. Затова ние ще съсипем сега вас. Вече ви казах, че съм понаучил нещо от времето ми при нацистите.

— И вие сте евреин? — прошепна Блументал.

— Толкова, колкото и вие, за съжаление!

— И преследвате един евреин?

За миг Хирш загуби ума и дума.

— Да — потвърди той след малко, вече посъвзел се от изненадата: — Вече ви казах, че съм понаучил нещо от Гестапо, а също и от техниката на американските гангстери. И ако щете, Блументал, нещо и от еврейската интелигентност.

— Полицията в Америка…

— И от полицията в Америка понаучих нещо — прекъсна го Хирш. — Даже най-различни неща! Но те дори няма да са ми необходими. За да ви ликвидирам, са достатъчни само документите в чантата ми. Даже не държа да ви пратят в затвора. Достатъчно е само да ви изпратят в някой концентрационен лагер за заподозрени нацисти.

Блументал възрази:

— За това е необходим някой друг, а не вие, господин Хирш. За това са необходими и други доказателства, не вашите фалшиви обвинения.

— Така ли мислите? — Хирш се засмя. — Във военно време? За един роден в Германия мним емигрант? Какво ли чак пък толкова може да ви се случи в някой концентрационен лагер? Вие ще бъдете най-хуманно арестуван. За това не са необходими кой знае какви причини. А дори и лагерът да ви се размине, какво би станало с вашето поданство? Съмненията и клюките могат да се окажат от решаващо значение.

Ръката на Блументал конвулсивно се сви около каишката на кучето.

— А с вас — попита той тихо. — Какво би станало с вас, ако това би излязло наяве? Какво мислите, ви чака вас? Изнудване, фалшиви показания…

— Знам добре какво предвижда законът за това — отговори Хирш. — На мен ми е все едно, господин Блументал. Не давам и пет пари за това! За това, което е важно за вас, негодник такъв, жалък крадец на пощенски марки с мечти за бъдещето. На мен всичко ми е все едно. Но вие, еснафски умен червей, това не можете да го разберете! Още във Франция всичко ми беше все едно. Мислите ли, че в противен случай щях да правя всичко онова, което правих във Франция тогава? Аз не съм някакъв фалшив филантроп. И въобще не ми пука какво ще се случи! Ако вие предприемете нещо против мен, то аз няма да хукна при съдията. Сам ще ви видя сметката. И това не би ми било за първи път. Още ли не сте научили за колко малко днес човек убива. — Хирш направи пренебрежителен жест. — За какво е всичко това? Не се касае за живота ви. Вие само ще трябва да върнете обратно една част от парите, които дължите на Босе, нищо повече.

Блументал отново задъвка безумно.

— Нямам пари вкъщи — каза той най-накрая.

— Можете да ми дадете чек.

Блументал внезапно пусна кучето.

— Къш, Харо! — Отвори вратата, а когато кучето излезе навън, я затвори отново.

— Най-после — каза Хирш.

— Няма да ви дам чек — отговори Блументал и изведнъж доби уморен вид. — Разбирате защо, нали?

Погледнах го изненадан. Не бях вярвал, че ще отстъпи толкова бързо. Може би Хирш имаше право, анонимният емигрантски страх се беше смесил с реалното чувство за вина и го беше направил несигурен. Изглеждаше, че бързо мисли и също така бързо действа — стига само да не кроеше някой номер.

— Утре ще дойда пак — каза Хирш.

— А документите?

— Утре ще ги унищожа пред очите ви.

— Ще дам парите само срещу документите.

Хирш поклати отрицателно глава.

— За да разберете кой е готов да свидетелства против вас? Изключено!

— Но кой ми гарантира тогава, че това са истинските документи?

— Аз — отговори Хирш спокойно. — И това трябва да е достатъчно за вас. Ние не сме изнудвачи. Само се опитваме да помогнем малко, за да възтържествува справедливостта. Вие сам много добре знаете това.

Блументал отново задъвка безшумно.

— Добре — каза той след това много тихо.

Хирш стана от златния стол.

— Утре по това време.

Блументал кимна. Изведнъж се обля целият в пот.

— Синът ми е болен — прошепна той. — Единственият ми син! А вие, вие пристигате тук, би трябвало да се засрамите! — внезапно извика високо той. — Човек е отчаян, а вие!

— Босе също е отчаян — каза Хирш спокойно в отговор. — Той сигурно ще може да ви каже кой е най-добрият лекар за сина ви. Попитайте го.

Блументал замълча. Той все още не спираше да дъвче, а на лицето му бе изписана странна смесица от истинска омраза и истинска болка едновременно. Знаех, че болката от загубата на пари може да бъде също толкова реална, колкото и тази от личното страдание, но тук явно имаше и нещо друго. Блументал сякаш внезапно беше прозрял, че съществува някаква тайнствена връзка между страданието на сина му и престъплението, което беше извършил спрямо доктор Босе, и тъкмо това бе причината, поради която така бързо беше отстъпил. От друга страна ясно се виждаше, че това още повече засилваше омразата му.

— Вярваш ли, че синът му наистина е болен? — попита Хирш, когато отново се качихме в луксозния асансьор.

— Защо не? Нали използва това, за да плати по-малко?

— Може би няма изобщо никакъв син.

— Не ми се вярва. Един евреин не си прави черни шеги със семейството си.

Тръгнахме в посока към улицата. Заобикалящите ни отвред огледала хвърляха отблясъците си върху нас.

— Защо всъщност ме взе със себе си? — попитах го аз. — Аз даже и дума не обелих.

Хирш се усмихна.

— Заради старото приятелство. Заради Лаонския молитвеник. За да попълня празнотите във възпитанието ти.

— По въпроса за моето възпитание работят вече много хора — отвърнах. — От Мойков до Силвър и Реджиналд Блек. Освен това вече знам, че не всички евреи са ангели.

Хирш се засмя.

— Ти още не знаеш, че човек в действителност никога не се променя. Или може би още вярваш, че нещастието го променя към добро или лошо? Фатална заблуда! Взех те с мен, защото приличаш на нацист, за да сплашим Блументал.

Излязохме навън в пералната атмосфера на горещата улица.

— Кого можеш да сплашиш с това в Америка? — попитах.

Хирш се спря.

— Скъпи ми Лудвиг — започна той, — все още ли не ти е ясно, че живеем в епохата на страха? На истинския и на въображаемия страх? Страх от живота, страх от бъдещето, страх от страха? И че ние, емигрантите, никога не можем да се отървем от него, все едно какво става? Ти никога ли не сънуваш?

— Напротив, понякога. Та кой не сънува? Американците също сънуват.

— Но техните сънища са различни от нашите. Ние сме дамгосани до мозъка на костите си с тоя проклет страх от живота. През деня човек може да направи нещо срещу него, но какво да стори нощем? И къде тогава остават волята ни, способността ни за самоконтрол? — Хирш се засмя. — Блументал също знае това. Ето защо и толкова бързо се отказа. Затова, защото той все пак на времето е успял да направи добра сделка. Стойността на марките, които си е присвоил, е била всъщност двойно по-голяма. Ако бях поискал цялата сума, той до последно щеше да се съпротивлява, въпреки болния си син. Престъплението също си има своите закони.

Хирш крачеше с пружинираща походка през изцъкления зноен въздух на ранния следобед. Той отново ми спомни за времето, прекарано във Франция. Лицето му беше по-издължено и изопнато от обикновено, но така изпълнено с живот, че на мен ми се струваше, че в Америка той за пръв път беше в стихията си.

— Мислиш ли, че Блументал ще плати утре на обед? — попитах го аз.

Той кимна утвърдително.

— Определено. Не може да рискува да бъде направен донос срещу него.

— Разполагаш ли с нещо за целта?

— Съвсем не. Само със страха му. Той е достатъчен. За какво му е за някакви си хиляда долара и малко отгоре да рискува американското си поданство. Старият блъф от Лаон, Лудвиг — във все нови и различни форми. Вярно, не е много морално и е малко мръсно, но без мръсотия не може да се помага на правдата да възтържествува.

Спряхме пред магазина за радиоапарати, където живееше Хирш.

— Какво прави хубавата Фиола? — попита той.

— Толкова хубава ли я намираш?

— Хубава е Кармен. Твоята приятелка обаче трепери от живот.

— Какво каза?

Хирш се засмя.

— Не от оглушителния живот на повърхността, а от интензивния живот на чистото отчаяние. Не си ли забелязал това?

— Не — отговорих аз. Внезапно ме прониза остра болка. Всичко е загубено, мина ми през ума.

— Чистият диамант на отчаянието — продължи Роберт Хирш. — Без огорчение.

Погледнах го внимателно.

— И без разкаяние — добави той. — Другата страна, онази без бъдеще. Страната на чистото настояще, незамърсена дори и от надежда. Ведрото спокойствие на чистото отчаяние. Радостта от това да не желаеш нищо повече. Как иначе човек би могъл да понесе всичко това тук? — Той почука на витрината, зад която проблясваха радиоапарати и електрически прахосмукачки. После се усмихна. — Напред към посредствеността на търговията и бизнеса! Но не забравяй: земята все още трепери под нас. Ние можем да се спасим, само ако треперим заедно с нея. Опасността е най-голяма, когато човек вярва, че вече е спасен. На борба!

Той блъсна вратата. Студена въздушна струя от климатика ни лъхна в лицето, като че ли влизахме в гроб.

— Cafard[1]? — попита Мойков.

— Един среден — отговорих аз. — Не за водка. А обикновен… на битието.

— Не на живота?

— И на живота, Владимир. Но първото звучи малко по-оптимистично. Човек трябва да направи нещо повече от живота си и да го живее по-съзнателно. По-интензивно. С повече трепет. Един съвет от Роберт Хирш.

Мойков се засмя. Този път не беше облечен в униформа. Носеше много широк костюм, който се развяваше около него и го правеше да изглежда като някакъв гигантски прилеп, и голяма мека шапка.

— Винаги е интересно да се обсъжда животът — обясни той. — Така човек забравя да го живее. Удобен заместител. За жалост днес няма да имам възможност за това. Трябва да браня хотела. Стълбът на нашите доходи, Раул, се кани да се изнася. Иска да вземе апартамент под наем. За хотела това би означавало направо фалит. Сега държи големия луксозен апартамент. Моли се на твоя Бог той да остане, иначе ще се наложи да увеличим и останалите наеми.

Чух глас откъм стълбището.

— Това вече е той! — каза Мойков. — Оставям ти тук една бутилка водка за всеки случай. Здрачът усилва житейската меланхолия.

— Къде отивате? — попитах аз.

— Към „Тутс шор“. Там е прохладно и има прекрасни стекове. Добро местенце да придумаш някого за нещо.

Мойков изчезна заедно с Раул, който бе облечен в бял костюм и с червени обувки. Седнах под палмата да уча английски. Земята трепери, беше казал Хирш. Да, прав беше, човек не биваше да забравя подмолното треперене на земята, на живота и на сърцето, само защото вече е бил спасен. Не биваше да допуска то да потъне в уютното тресавище на еснафщината. Колко странно, непонятно, ново и вълнуващо беше всичко: тръпката, че си се спасил, танцуващата жизнерадост, от това, че със сълзи на очи преоткриваш всичко отначало, лъжицата в ръката, дишането, светлината, крачката, която ти е било разрешено да направиш, проблясващото съзнание, че не си мъртъв, че си се изплъзнал, че не си пукнал в някой концентрационен лагер или в тягостно отчаяние като Телер.

Графинята, същински витаещ призрак в черни дантели, слезе надолу по стълбите. Помислих си, че търси Мойков и й извиках с вдигната бутилка в ръка:

— Владимир Иванович излезе, но остави след себе си утехата за печалните.

Грациозната особа поклати отрицателно глава.

— Днес не. На вечеря съм в памет на великия княз Александър. Великолепен човек. На времето почти бяхме сгодени. Убиха го болшевиките. Защо ли?

Не знаех какво да отговоря.

— Къде ще бъде празненството? — попитах вместо това.

— В „Руската чайна“. С приятели. Руснаци. Всички те бедни. И всички те разточителни. Уреждат някое празненство, а после няколко дена наред карат само на хляб… Празненство, обаче, въпреки това уреждат.

Пред вратата изсвири клаксонът на някаква кола.

— Това е принц Волковски — каза графинята. — Той е таксиметров шофьор и е дошъл да ме вземе.

В прекрасната си рокля от стари дантели тя заситни към вратата. Приличаше на грациозно бостанско плашило. „Дори тя имаше къде да отиде тази вечер“, помислих си аз и възобнових опитите си да запомня няколко нови думи.

Внезапно Мария Фиола застана пред мен. Беше влязла безшумно и ме бе наблюдавала. Носеше жълта рокля, която създаваше впечатлението, че отдолу е напълно гола. Беше боса, без чорапи, само с кафяви сандали на краката. Всичко стана толкова неочаквано, че в изненадата си останах седнал, вперил втренчен поглед в нея. Тя посочи към бутилката.

— Прекалено горещо е за това!

Кимнах в съгласие и станах.

— Мойков я остави тук, но дори и графинята отказа. Аз също.

— Къде е Владимир?

— На вечеря с Раул в „Тутс шор“. На стейк. Графинята е на вечеря в „Руската чайна“. На пирожки и бьоф строганов. А ние с теб накъде сме? — затаих дъх.

— Към закусвалнята. На лимонада с лед — отвърна тя.

— А после? — попитах аз. — Свободна ли си? Не дебне ли някой ролс-ройс зад ъгъла?

Тя се засмя.

— Не, днес не.

Думите й леко ме боднаха.

— Добре — казах аз. — Тогава да идем да хапнем нещо заедно! Но не в закусвалня. Днес получих доста житейски напътствия. Искате ли да отидем в един малък френски ресторант с климатик и добри вина?

Мария Фиола ме погледна колебливо.

— Имаме ли достатъчно пари за такова нещо?

— Повече от достатъчно! Направих невероятна сделка, откакто се видяхме последния път.

Изведнъж всичко стана много леко и лесно. „Другата страна на живота“, помислих си аз. Страната, която не познава тъмните кръгове на отмъщението и убийството. Ето че сега тя, Мария Фиола, стоеше пред мен, сияеща, загадъчна, недостижима и предизвикателна.

— Чаках те — казах аз.

В очите й проблесна пламъче.

— Защо не ми го каза?

— Защо ли, наистина?

Докоснах я леко, когато излязохме. Тя наистина беше почти гола. Сетих се, че отдавна не съм бил с жена. Навън Феликс О’Брайън се беше опрял на зида. Изглеждаше много жаден. Върнах се обратно и прибрах водката в хладилника на Мойков. След това видях Мария Фиола, застанала на улицата пред изхода. Гледах я така, в рамката на вратата, и ми се струваше, че виждам просто някакъв неин портрет. Изведнъж се почувствах щастлив.

— Ще има буря — съобщи Феликс О’Брайън.

— А защо да няма, Феликс? — попитах аз.

Когато излязохме от ресторанта, святкаше силно. Поривите на вятъра вихрено вдигаха прах и хартийки от земята.

— Феликс О’Брайън беше прав — погледнах я въпросително. — Трябва да се опитаме да хванем някое такси!

— Нека да повървим — помоли Мария. — Такситата миришат на пот и стари обувки.

— Ще вали. Ти нямаш нито дъждобран, нито чадър, а дъждът ще бъде доста силен.

— Толкова по-добре. И без това тази вечер исках да си измия косата.

— Ще се намокриш до кости, Мария!

Тя се засмя.

— Тая рокля е от найлон. Не е необходимо човек дори да я глади. Да вървим! Ако дъждът се усили, можем да се скрием в някой вход. И без това сега вече няма таксита. Ах, този вятър! Как само блъска! И колко силно възбужда това!

Тя душеше наоколо като жребче и се опитваше да се съпротивлява срещу вятъра. Вървяхме плътно до къщите. Светкавиците раздираха жълто осветените прозорци на антиквариатите, разпръсквайки върху тях някаква бледа, ярка светлина, на фона на която мебелите и китайските фигурки, изобразяващи пазители на храма, изникваха, олюлявайки се почти като пияни, сякаш са били разсечени с някакъв светлинен камшик и сега отново, макар и все още зашеметени, се опитваха да дойдат на себе си. Изведнъж засвятка от всички страни, дори надолу и нагоре по небостъргачите. Светкавиците сякаш изскачаха изпод асфалта, някъде от лабиринта на кабелни мрежи и тръби, а после, изщраквайки като някакви бели подвижни стени, се стрелваха високо нагоре, на покриви и улици, подире им хвърчаха гръмотевици, които удавяха движението.

Веднага след това заваля.

Големи тъмни петна, които човек виждаше преди още да ги усети по кожата си, се появяваха все по-многобройни върху асфалта. Мария Фиола беше изложила лицето си на дъжда. Устата й беше полуотворена, а очите й бяха затворени.

— Дръж ме здраво — извика тя.

Бурята се усили. Изведнъж тротоарите опустяха. Хората се струпаха в жилищните входове. Тук-там покрай мокрите, оградени от дъжда с някакво сребристо сияние къщи, преминаваха неясни силуети, приведени и забързани. Плющящият дъжд превръщаше асфалта в разпенена, равна, тъмна морска повърхност, която прозрачните копия и стрели на дъжда набраздяваха.

— Боже мой! — извика внезапно Мария. — Но ти си с новия си костюм!

— Прекалено късно е за него! Няма какво повече да му стане. Нали не е от хартия.

— Мислех само за себе си! Аз съм почти гола. — Тя вдигна роклята си до хълбока. Отдолу беше гола. Около сандалите й дъждът плющеше така, сякаш небето обстрелваше земята с топовни залпове. — Но ти! — продължи тя. — Още неплатеният ти син костюм!

— Прекалено късно е вече. Няма защо да се безпокоиш — успокоих я аз. — Костюмът може да се изсуши и изглади. Впрочем, той вече е платен. Така че спокойно можем да се налудуваме заедно със стихиите! Хайде да се изкъпем във фонтана пред хотел „Плаза“.

Тя се засмя и ме придърпа в един вход.

— Така ще спасим хастара! Той не може да се изглади добре. Бури има по-често, отколкото костюми.

Целунах я по мокрото лице. Стояхме между витрините на два магазина. От едната страна бяха изложени корсети за възрастни, поохранени дами, над които проблясваха светкавиците, от другата имаше магазин за аквариуми, осветени със зелена, коприненомека светлина. Пъстри рибки плуваха в тях. Аз самият на младини бях развъждал риби и сега отново успях да разпозная няколко — раждащите живи малки шарани — зъбник, гупис, които проблясваха като скъпоценни камъни, и кралете на уихлидите, полумесецообразните скаларес, на сребърни и черни ивици, които се носеха като екзотични платноходи през дивите морски дебри на аквариумите.

Държах Мария в прегръдките си и усещах топлината й. А в същото време една част от мен се беше надвесила над някакъв забравен кладенец и се опитваше да долови нещо от миналото, неусетно станало за мен някак чуждо, но затова пък и още по-пленително. Дни, прекарани край потоци, в гори, край някое малко езерце, над което водни кончета, потрепвайки, спираха в полета си, вечери в градини с отрупани в люляк зидове, всички тези спомени преминаха безшумно пред вътрешния ми взор като бърз кадър от някой ням филм, докато аз стоях загледан в прозрачните зеленикаво златисти води на множеството отделни малки вселени, които за мен означаваха само пълен покой, а пък в тях в същото време безмилостно властваше законът за убийството и взаимното изяждане, така както беше и в целия останал свят, който познавах.

— Какво би казал, ако имах такъв задник? — попита Мария Фиола. Обърнах се. Тя гледаше на другата страна към магазина за корсети. Там, върху един черен манекен, каквито обикновено използват шивачките, като че ли бе изложена розовата броня на някоя валкирия.

— Щеше да е смешно — отговорих аз. — Но на теб и без това никога няма да ти дотрябва корсет. Бог да те благослови! Ти си най-очарователната „фос мегр“, която познавам! Благословен да бъде всеки четвърт фунт от теб!

— Тогава значи няма нужда да пазя заради теб диета?

— Не, никога.

— Винаги съм си мечтаела за това. Сбогом на салатените диети на гладните манекени!

Беше спряло да вали. Падаха само отделни капчици. Плъзнах последен поглед по аквариумите.

— Я погледни маймуните! — възкликна Мария и посочи към дъното на магазина.

Там, в една голяма клетка с един дървесен ствол в средата й, подскачаха две възбудени маймуни с дълги опашки.

— Това са истинските емигранти — каза Мария. — В клетката. Вие чак до там още не сте стигнали.

— Така ли мислиш? — попитах я аз.

Тя ме погледна изненадано:

— Аз не знам почти нищо за теб, и съвсем нищо не искам да знам. Ти също не знаеш нищо за мен. Нека всичко си остане така. Какво ни засягат житейските ни истории?

— Нищо! — отговорих аз. — Съвсем нищо, Мария!

Тя още веднъж погледна към корсета на Брунхилде, а после каза с въздишка:

— Колко бързо си отлита животът! — Съвсем неочаквано попита: — Мислиш ли, че някога и аз ще си сложа такава броня? Или че ще стана член на някой женски клуб?

— Не.

— Тогава, значи, няма да имам подредено бъдеще, така ли?

— Ни най-малко.

— Как мислиш, за нас двамата въобще има ли бъдеще?

— Не знам.

— Това не е ли тъжно?

— Не. Който мисли за бъдещето, не знае какво да стори с настоящето.

— Съгласна съм — прошепна тя и силно се притисна към мен, така че можех да я усетя цялата, от раменете до краката. Струваше ми се, че държа в прегръдките си някаква водна нимфа. Мократа й рокля сега приличаше на бански костюм. Косите й бяха увиснали на кичури, а лицето й беше много бледо. Ала очите й блестяха. Изглеждаше уморена и същевременно сдържана и дива. Миришеше на дъжд, вино и чесън.

Вървяхме по Второ авеню. Беше захладняло, между облаците блещукаха вече отделни звезди. Асфалтът проблясваше от отраженията на автомобилните фарове, а те, автомобилите, се движеха, сякаш се плъзгаха по гладка ледена повърхност. Силуетите на небостъргачите се открояваха отчетливо на фона на раздраното от бурята небе, сякаш бяха изрязани от ламарина.

— Смених си апартамента — съобщи Мария. — Сега живея на Петдесет и седма улица. Вече не само в една стая, а в истински цял апартамент.

— Значи си се преместила?

— Не. Става дума за апартамента на едни приятели, които през лятото обикновено са в Канада. Аз го пазя някой да не го разбие и окраде.

— На мъжа с ролс-ройса ли принадлежи? — попитах, изпълнен с лоши предчувствия.

— Не. Той живее във Вашингтон. — Тя се засмя и допълни. — Обещавам, че повече няма да те правя на жиголо, поне не повече, отколкото е необходимо за комфорта ни.

Не отговорих. Усещах, че някаква тайнствена граница в мен изведнъж бе прекрачена. Много неща, които си бях мислил, че мога да контролирам, внезапно ми се бяха изплъзнали от контрол. Не знаех докъде щеше да ме доведе това. То изникна нейде от мрака и връхлетя върху мен като хала. Беше вълнуващо и вероломно, имаше нещо общо с измама, и при все това ме овладя. Аз не му се съпротивлявах; то не изличи всичко, а само хвърли някаква нова, трептяща, блестяща светлина върху някои неща, тревожеше ме и ме успокояваше в едно и също време, изтласкваше ме над вълните и после отново ме връхлиташе като морска пяна, която се разтапяше върху кожата ми и ме караше да се чувствам толкова олекотен, сякаш ей сега, всеки момент и аз щях да отплувам към нищото заедно с него.

Стояхме пред къщата, в която живееше тя.

— Защо задаваш толкова много въпроси?

[1] Cafard — хлебарка (фр.); питие с това название. ↑

Глава шестнайсета

Излязох от къщата много рано сутринта. Мария Фиола още спеше. Виждаше се само главата й; беше завита в одеяло с цвят на кайсия. В спалнята бе много хладно. Климатикът бръмчеше съвсем тихо; завесите бяха спуснати. Навсякъде цареше една и съща мека златна светлина.

Отидох в дневната. Дрехите ми вече бяха сухи и не много смачкани. Облякох ги и погледнах през прозореца. Пред мен се простираше Ню Йорк, градът без минало, градът, израсъл не през годините, а набързо построен от хората, градът от камък, цимент и бетон. Погледът стигаше до Уолстрийт. Не се виждаха хора; само автоматичните пътни знаци и редиците автомобили. Беше един футуристичен град.

Затворих вратата след себе си и зачаках асансьора. Едно сънено джудже ме изпрати до долу. Навън бе още хладно. Бурята бе докарала вятъра от морето и вече нямаше задуха. Купих си от будката за вестници „Ню Йорк Таймс“ и с него отидох в закусвалнята отсреща. Поръчах си кафе и яйца на очи и започнах бавно да ям. Освен мен и продавачката все още нямаше никого. Струваше ми се, че всичко още спи, дори аз самият, толкова бавно и почти без звук бе всичко наоколо — като че ли бях във филм, заснет на забавен каданс. Всяко движение беше удължено и в същото време спокойно, времето се точеше, а не препускаше, аз дишах много по-бавно от обикновено, нещата около мен дишаха също така спокойно, те ставаха по-значими от преди; аз бях свързан с тях, те минаваха покрай мен в същия ритъм, в който дишах, бяха като приятели, които отдавна съм забравил, аз им принадлежах, те вече не бяха чужди и враждебни, а ме обграждаха в странен, празничен танц, в ритъма на който се движех и аз самият, без всъщност да помръдвам.

Това беше спокойствие, каквото много отдавна не бях усещал. Чувствах го във вените си и зад челото си; оловната буца на страха, която всяка сутрин трябваше да бъде изтръгвана оттам, изведнъж се беше разтворила и изчезнала, вместо нея изплуваше картина на слънчева поляна, огласяна от далечните викове на кукувици и блестяща гора. Знаех, че няма да остане дълго, но не исках да прекъсвам това видение и затова почти не помръдвах, докато бавно и внимателно ядях, и самото ядене бе за мен като ритуално действие, което принадлежеше към всичко това и не нарушаваше нежния ритъм. Изглеждаше така естествено, та не си представях, че някога е можело да бъде различно — такъв е бил животът, преди да попадне в неспокойните ръце на човека, разсъждавах аз и усещах нещата като за първи път, сякаш съм забравил всичко и го преживявам едва сега, така, както човек се буди след тежка болест и отново възприема света като дете, интензивно, без да бърза, почти мълчаливо, без да се докосва до изтърканата ерозия на думите, без възможност да го изрази, все още космично, но вече с доверие, по един чужд, див и тих начин, лъч, който пробожда сърцето без болка.

Няколко шофьори на камиони влязоха с препъване и на висок глас поръчаха кафе и понички. Платих си сметката и бавно тръгнах през града към Сентръл парк. Замислих се за миг дали да не се върна в хотела и да се преоблека; но не исках да загубя спокойното усещане за безметежност и затова продължих да вървя през събуждащия се град към парка, където си потърсих пейка. В езерото усърдно плуваха патиците и се гмуркаха за храна. Случайно погледът ми попадна върху вестника и се вцепених, щом видях заглавието: Париж бе капитулирал. Германците го бяха загубили. Той бе свободен.

Дълго време седях съвсем тихо. Не смеех дори да дишам. Имах чувството, че хоризонтът отстъпва и става по-широк, мълчаливо, без звук, и че става по-светло. Огледах се; помислих си, че светът е станал по-красив. Париж вече не беше в ръцете на варварите. И не бе разрушен. Най-накрая внимателно посегнах към вестника и прочетох статията много внимателно, и после още веднъж. Заповедта на Хитлер Париж да бъде разрушен не е била изпълнена. Генералът, който е трябвало да я осъществи, не го е направил. Не се знаеше защо; може би вече е било късно — може би не е искал безсмислено да пожертва един град и няколко милиона граждани. Във всеки случай: не се е случило. За момент е надделял разумът; стотици други генерали щяха безпощадно да изпълнят заповедта; този не го е направил. Едно изключение и едно щастие. Масовото убийство и унищожение бяха избегнати. Може би само защото германските окупационни войски вече са били слаби и е трябвало да бягат; но това беше без значение. Париж беше жив. Беше свободен. Не бе просто един град, който е бил освободен. Беше нещо повече.

Помислих да се обадя на Хирш; но усетих в себе си някаква странна съпротива. Още не, казах си. Дори и на Мария Фиола; а също и на Реджиналд Блек, и на Джеси или Равик, или Босе. На Владимир Мойков също няма да се обадя. Смятах, че има време за това. Исках да бъда сам.

Бавно тръгнах през парка покрай езерата и заобиколих това, в което децата пускаха платноходки. Седнах на една пейка и ги загледах. Мислех за езерото в градината на Люксембург и изведнъж Париж вече не беше абстрактно понятие, както преди, а се превърна почти болезнено в стени, улици, къщи, магазини, паркове, кейове, в липи, които шумолят, в кестени, натежали от цветове, в места, които познавах, в Лувъра, в задни дворове, в полицейски участъци без изтезания, в работното място на моя учител Зомер и гробището, в което го погребах. Моето минало изплува на хоризонта, мечтателно, без болка. Моето френско минало, пълно с тъга, но освободено, сребърно в утринта, отърсило се от ботушите на варварите и от техните нечовешки закони за роби, слуги, хора втора ръка и други, които трябваше да бъдат унищожавани в крематориуми и лагери на смъртта.

Станах. Бях близо до музея Метрополитън. През дърветата се процеждаше жълта светлина. Сега знаех къде искам да отида. Досега се бях страхувал от това; не исках напразно да възкреся спомените си за Брюксел; стигаше ми, че се появяваха в моите сънища. Но сега вече не исках да бягам от тях.

Беше много рано и освен мен имаше съвсем малко посетители. Минах през голямата хладна входна зала като крадец, внимателно и тихо, оглеждайки се от време на време, сякаш ме преследват. Знаех, че е абсурдно, но нищо не можех да направя; чувствах се сякаш ме следваха сенки, които изчезваха, щом се обърнех. Сърцето ми биеше и едва си наложих да се кача по широката стълба, вместо да се плъзгам, долепен до стената. Никога не съм вярвал, че това странно усещане може да бъде толкова силно.

На първия етаж се спрях. В две големи зали висяха старите килими. Някои от тях знаех от книгите, които притежаваше мъртвият Лудвиг Зомер. Бавно вървях през помещенията и имах странното усещане за двойно съществуване. Сякаш бях мъртвият Лудвиг Зомер, за един час отново върнат към живота, и в същото време изчезналият студент, който някога носеше едно далечно име, което принадлежеше на мен. Виждах с очите на Зомер това, което той ми преподаваше, и усещах отмрялата страст на моята младост, изпепелена в убийства и огън. Вслушвах се в двамата, така, както човек се вслушва във вятъра, който носи откъслечни звуци от недостижими разстояния, неясни и пълни с вълшебството на миналото, поносими само в своята разпокъсаност, на части и пасажи без продължителност, долетели тук, в тази вакуумна катедрала на произведения на изкуството, отделени за кратко от неумолимия поток на реалността, безболезнено, сякаш въздухът тук бе пълен с опиум, който упояваше спомена така, че човек можеше да рови в раните си, без да ги усеща.

Колко много се страхувах от тези мигове! А ето, че всичко бе като картинен албум, който разглеждах и който ми принадлежеше, от който обаче по някакъв странен начин бяха ограбили чувствата, като при операция. Погледнах пръстите на ръката си; бяха моите, бяха и тези на Лудвиг Зомер, и тези на някой трети, който сякаш бе отдалечен чрез някаква непозната магия. Продължих бавно, почти като в подарен сън, сън, какъвто не познавах от много години, без страх, без отвращение и без мъчителното чувство за нещо пропуснато, което никога не може да се върне. Бях очаквал връхлитането на миналото, пълно с грехове, разкаяние, безсилие, и тъжното осъзнаване, че си се провалил. Но сега, в този светъл храм на това, на което са способни хората, изключвайки убийствата, грабежите и кървавия егоизъм, всичко това го нямаше, вместо него от стените горяха тихите факли на изкуството, само чрез простото си съществуване те бяха безгласни свидетели, че не всичко може да бъде загубено.

Стигнах до китайските бронзови съдове. В музея имаше бронзов олтар, върху който бяха поставени. Стояха там, в едно дълго помещение, зелени и ъгловати, изровени след хиляди години, окъпани в светлина като джонки в бяло море или като зелени и сини скали от гранит. Нищо не можеше да покаже по-добре техния първоначален метален цвят; целите се бяха превърнали в патина и минало, и от него наново се бяха издигнали в друго свое вълшебно съществуване. „Това, което преди не са били, сега ни кара да ги обичаме“, помислих си и бързо продължих нататък, минавайки покрай тях, сякаш в себе си имаха скрита сила, която можеше да изригне, духове, които не исках да събуждам.

Пред картините на импресионистите отново открих Париж и пейзажите на Франция. Беше странно: и във Франция трябваше да бягам, и бях преследван от полицията и бюрокрацията; затвориха ме и в концентрационен лагер, откъдето бях освободен от внезапното нахлуване на Роберт Хирш. Но въпреки това всичко ми изглеждаше по-скоро като немарливост от страна на правителството, като небрежност, а не като злост, колкото и често да ни арестуваха жандармите. Чак когато се съюзиха с германските главорези от СС, станаха наистина опасни. Не всички; но достатъчно, за да продължат услужливо да разпространяват германския ужас. Въпреки това запазих в себе си една почти нежна симпатия към страната, оцветена от моменти на кръв и безцеремонност, както навсякъде, където участва жандармерията, но също и от почти идилични прекъсвания, които бавно изместваха другите спомени от паметта.

Пред тези картини възраженията изчезваха. Те бяха това, което бе пейзажът, когато хората бяха само фон. Светеха и мълчаха, не крещяха и нямаха крещяща националност. Те бяха и лято, и есен, и зима, и безвременни, страданието на тяхното сътворение се бе изпарило като дим, в тях бе прикована самотата на копнежа по едно сериозно и щастливо днес, те бяха настояще, превъзмогвало миналото, като китайските бронзови съдове. Почувствах как заби сърцето ми! Усещах как неописуемото царство на истинските произведения на изкуството бе уловило живота като в кристален кръг, високо над убиващото, мятащо се, лъжещо и умиращо човечество, творбата бе погълнала и създателя, и убиеца, оставаше само това, което е било сътворено. Изведнъж си спомних един момент в музея в Брюксел, когато при първото си разглеждане на китайския бронз за кратко бях забравил страха си. Този миг на чисто съзерцание бе заседнал дълбоко в мен, почти толкова дълбоко, колкото картините на ужаса от едно по-ранно време, и бе останал, въпреки всичко, като утеха и убежище, което бе неизменно и такова щеше да остане. Той отново беше тук, по-силен от тогава, и аз изведнъж разбрах, че времето, което прекарах тук, в тази страна, бе един непонятен, нечуван и кратък дар, интермецо между убийство и убийство, тишина между две бури, нещо, което досега не бях разбирал правилно и бях използвал погрешно, едно откъсване от всичко, едно ъгълче на спокойствието, на подареното спокойствие, което изпълних с нетърпение, вместо да го приема като това, което беше: интермецо, което нямаше да трае дълго, късче синева между две бури, подарено време.

Излязох от музея. Попаднах във вихъра на уличното движение, слънцето отново бе напекло и приливът на жегата напираше към вратите. Всичко се бе променило. Сякаш се бе разтворила огромна порта. Тази порта бе падането на Париж, тя водеше навън, въображаемото пленничество бе помилвано, и краят, ужасен, заплашителен и неизбежен, изведнъж се показа между облаците, един двоен край, този на варварите и този на моята страна, двата неразделно преплетени. Меч с двойно острие, пронизващ и едните, и другите, а с тях и моята собствена съдба, която се простираше напред като черна стена, пълна с отмъщение и гибел за самия мен.

Слязох по стълбите. Топъл вятър ме лъхна и мина през дрехите ми. „Подарено време“, помислих си. Кратко, ценно, подарено време.

— Сякаш е разбита врата — каза Реджиналд Блек и погали брадата си. — Врата към свободния свят! И в такъв ден трябва да продам картина на този невежа Купър. И то картина на Дега! Ще дойде след един час!

— Обадете му се и му откажете!

Блек ми отвърна с чаровната си асирийска усмивка.

— Не мога — отговори. — Това противоречи на нещастната ми природа, ала Джекил и Хайд. Трябва да продавам, стискайки зъби. Сърцето ми кърви, като виждам в какви ръце попадат картините. Но трябва да продавам. Така се превръщам в благодетел на човечеството. Изкуството е по-сигурно от всички акции. Цените на картините непрекъснато растат!

— Защо тогава не ги задържите?

— Веднъж вече ме попитахте за това. Такава е природата ми. Трябва винаги да се утвърждавам в нещо ново.

Погледнах го. Бях изненадан, но му вярвах.

— Аз съм играч — каза той. — Играч и бохем. Срещу волята си станах благодетел на милионерите. Продавам им картини, които след една година ще имат двойна цена. И тези хора се пазарят с мен за сто долара. Участта ми е ужасна. Те смятат, че аз съм измамник. А аз ги правя богати.

Засмях се.

— Лесно ви е да се смеете — продължи Блек. — Наистина е така. От миналата година цените на картините са се повишили с двайсет до трийсет процента. Коя акция може да се похвали със същото? Ядосва ме, че само богатите печелят от това. Останалите не могат да купуват картини. А още повече ме дразни, че вече почти няма колекционери, които разбират и обичат картините. Днес купуват, за да инвестират пари, или за да станат притежатели на Реноар или Ван Гог от желание да се издигнат в обществото. Горките картини.

Не бях сигурен дали мога да приема всичко това сериозно. Беше факт само, че казаното от него е вярно.

— Какво ще правим, като дойде Купър? — попитах. — Трябва ли преди това да закачим картини?

— Днес не! Не и в такъв ден! — Блек отпи глътка коняк. — И без това го върша само за собствено удоволствие. Преди беше различно, трябваше да го правим. Но днес? При тези милионери, които купуват картини като чували с картофи? Не смятате ли така?

— Зависи.

Блек махна с ръка.

— Днес не. Купър сигурно е направил блестящи сделки. Въпреки това няма да е доволен, че Париж не е бомбардиран — все не му е достатъчно, този търговец на смърт. Всеки път, когато е имало голяма битка, е купувал малка картина. За около двеста хиляди мъртви — един средно голям Дега като премия за това, че той защитава демокрацията. Дори съвестта на света е на негова страна. Не мислите ли?

Аз кимнах.

— Вие самият трябва да се чувствате странно — продължи Блек. — Щастлив и потиснат едновременно. Щастлив, защото Париж отново е свободен, и потиснат, защото вашата страна беше принудена да се откаже от него.

Поклатих глава.

— Не чувствам нито едно от двете — казах.

Блек ме изгледа изпитателно.

— Е, да оставим това. Да пийнем по един коняк.

Той измъкна бутилката от чекмеджето на една ракла. Погледнах марката.

— Това не е ли конякът за важни клиенти? За Купър?

— Вече не — отвърна Блек. — Не, откакто Париж е свободен. Сега ще го изпием сами. За Купър има „Реми Мартен“. А за нас вече е отлежалият четирийсет години. — Той наля една чаша. — Скоро отново ще получим истински коняк от Франция — каза. — Ако германците преди това не са го конфискували. Смятате ли, че французите са скрили достатъчно?

— Да — отговорих. — Германците не разбират много от коняк.

— Те от какво разбират?

— От война. От работа. И от подчинение.

— Затова ли провъзгласяват своето превъзходство на господстващ народ?

— Да — отвърнах. — Защото не са. Склонността към тирания не ги превръща в господстващ народ. Тиранията не е авторитет.

Конякът бе мек като кадифе. Ароматът му бързо изпълни цялата стая.

— По случай този изключителен ден ще поискам на Купър пет хиляди долара повече — каза Блек. — Времето на униженията свърши. Париж отново е свободен. Няма да трае дълго и ще можем пак да купуваме оттам. Знам няколко картини на Моне и на Сезан. — Очите му блестяха. — И няма да са скъпи — поясни той. — Цените в Европа са много по-ниски от тук. Достатъчно е само да си първият. Най-добре е да вземеш със себе си малко куфарче с долари. Парите в брой имат много по-добро въздействие от всеки чек. И карат хората да омекнат. Особено французите. Какво ще кажете за още един коняк?

— С удоволствие — отвърнах. — Трябва да мине още известно време, за да можем отново да пътуваме за Франция.

— Не се знае. Тя може да падне съвсем неочаквано.

Реджиналд Блек продаде втората картина на Дега без фойерверките, които демонстрирахме при продажбата на първата. Продаде я без петте хиляди долара повишение на цената по случай освобождението на Париж; Купър спечели, обяснявайки, че чрез приятели е намерил връзки с френски търговци на картини. Това явно беше блъф, но Реджиналд Блек продаде картината не защото се хвана, а защото се надяваше, че скоро ще получи попълнение от Париж. Той смяташе, че тогава цените за известно време ще се понижат.

— Бог все още е жив — каза Александър Силвър, когато в късния следобед се отбих в магазина му. — Отново можем да вярваме в него. Париж е свободен. Варварите няма да завладеят света. Днес, по случай този ден, ще затворим два часа по-рано и ще отидем да вечеряме във „Воазен“. Елате с нас, господин Зомер. Как се чувствате? Като германец, малко натъжен. Но като евреин — освободен, нали?

— Като гражданин на света — още по-освободен — отговорих. Бях забравил, че имам еврейски паспорт.

— Тогава елате с нас. И брат ми ще дойде. Ще доведе и неверницата.

— Какво?

— Тържествено ми обеща да не се ожени за нея. Даде ми честната си дума! Това, разбира се, променя нещата. Не е много по-добре, но изглежда някак по-светски.

— Така ли смятате?

Александър Силвър ме погледна изумено.

— Искате да кажете, че не може да се вярва на човек, който има чувства? Може би е така. Но е по-добре да познаваш опасността. Така по-лесно можеш да я контролираш. Нали?

— Така е — отговорих.

— Значи ще дойдете с нас? Като ордьовър ще хапнем пастет от гъши дроб.

— Не ме затруднявайте. Днес не мога.

Силвър бе учуден.

— Да не сте хлътнали и вие като Арнолд?

Поклатих глава.

— Вече имам уговорка.

— С господин Реджиналд Блек?

Засмях се.

— Не, господин Александър.

— Добре тогава. Между тези два полюса сте на сигурно място. Работа и любов.

Следобед започнах да чувствам някакво леко притеснение. Стремях се да не мисля за Мария Фиола и забелязах, че не ми е толкова трудно — сякаш несъзнателно потисках мисълта за нея в съзнанието си. Когато тръгнах към хотела, търговецът на зеленчуци от Канобио трескаво ми замаха.

— Господин Зомер! Колко се радвам да ви видя! — Той вдигна букет лилии. — Бели лилии! Почти без пари! Само погледнете!

Поклатих глава.

— Това са цветя за мъртвите, Емилио.

— Не и през лятото! Само през ноември. За задушница. През пролетта това са великденски цветя. През лятото са цветя на чистотата. Много са евтини. — Емилио сигурно беше получил голяма доставка от някое погребално бюро. Имаше също и бели хризантеми и няколко бели орхидеи. Подаде ми един много красив стрък. — С това ще създадете незабравимо впечатление като кавалер и Дон Жуан. Кой в днешно време подарява орхидеи? Само погледнете! Като рой бели пеперуди!

Погледнах изненадано.

— Бяло, каквото имат само гардениите на разсъмване — продължи Емилио.

— Достатъчно — казах. — Ще ме изкушиш, Емилио.

Емилио беше в прекрасно настроение.

— Човек трябва по-често да се поддава на изкушения — отвърна той и сложи още един стрък до първия. — Това го прави по-силен. Прекрасен букет за красивата дама, с която излизате от време на време. На нея й подхождат орхидеи!

— Тя не е в Ню Йорк.

— Жалко! А нямате ли някоя заместничка? Трябва да празнувате! Париж падна!

С цветя за мъртви, си казах. Каква странна идея!

— Вземете един букет за себе си — настояваше Емилио. — Орхидеите издържат от три до четири седмици! През това време цяла Франция ще падне!

— Смятате ли?

— Разбира се! Рим е свободен, а сега и Париж. Ще стане бързо. Много бързо!

„Много бързо“, помислих си и с изненада почувствах болезнено пробождане, което спря дъха ми.

— Да, разбира се — промърморих. — Сега сигурно ще стане много бързо.

Продължих странно объркан. Струваше ми се, че ми е отнето нещо, което никога не бях притежавал — едно знаме, едно облачно и огряно от слънце небе, което с блясък бе минало покрай мен, преди да успея да посегна към него.

Феликс О’Брайън, портиерът, вяло се бе подпрял на вратата на хотела.

— Очакват ви — съобщи той.

Сърцето ми заби ускорено и бързо влязох вътре. Надявах се да видя Мария Фиола; но беше Лахман, който ме поздрави сияещ.

— Отървах се от пуерториканката — развълнувано заговори той. — Срещнах друга жена. С червеникаворуса коса, от Мисисипи. Прилича на германка, пищна, едра, страхотно парче!

— Германка? — запитах.

Той се засмя малко смутено.

— В любовта националностите нямат значение, Лудвиг. Тя, разбира се, е американка. Може би от немски произход. Но какво значение има? Като няма риба, и ракът е риба.

— За това в Германия щеше да бъдеш изпратен в газова камера.

— Но ние сме в свободна Америка! Това беше спасение за мен! Не мога да живея без любов. Пуерториканката само ме залъгваше. А и със своя сутеньор ми излизаше доста скъпо. В Ню Йорк не можеш да продадеш достатъчно молитвени броеници и икони, за да заситиш мексиканеца, с който тя живееше. Почти бях стигнал до фалит.

— Париж е паднал.

— Какво? — отвърна той разсеяно. — А, Париж, да! Разбира се! Е, ще минат още няколко години, докато германците освободят цяла Франция. И тогава ще продължат да воюват в Германия. Това е единственото, което могат. Знам, че е така. Но не можем да чакаме, Лудвиг! Аз остарявам. Русата валкирия не се пленява лесно. Но поне имам някаква надежда.

— Курт — казах. — Съвземи се! Защо трябва да хареса точно теб, щом е толкова прекрасна?

— Едното й рамо е по-ниско — обясни Лахман. — Има нещо като съвсем малка гърбица. Почти не се вижда, но тя го знае. Много я притеснява. А има гърди от мрамор и задник като захарче. Касиерка е в едно кино на четирийсет и четвърта улица. Ако искаш да отидеш на кино, за теб ще бъде безплатно.

— Благодаря — казах. — Рядко ходя на кино. Значи си щастлив?

Лицето на Лахман се промени. Очите му влажно заблестяха.

— Щастлив? — отговори той. — Каква дума за един емигрант! Емигрантът никога не е щастлив. Ние сме осъдени на вечно неспокойствие. Ние сме чужденци. Никога няма да се върнем обратно, а тук просто ни търпят. Това е ужасно, още повече когато те преследва и демонът на собствените ти пориви.

— Зависи. Ти поне имаш своя демон, Курт. Други нямат абсолютно нищо.

— Не е смешно! — въздъхна Лахман. — И успехът в любовта изморява; също като нещастието. Но какво разбира от тези неща едно безчувствено същество като теб?

— Достатъчно, за да установи, че щастието прави човека по-агресивен от нещастието, добри ми търговецо на дребни религиозни предмети…

Изведнъж млъкнах. Сетих се, че не бях запомнил номера на новото жилище на Мария Фиола. А също и новия и телефонен номер.

— По дяволите! — казах.

— Типично за вас, християните — отвърна Лахман. — Когато не ви хрумва нищо друго, кълнете! Или стреляте!

На Второ авеню вечер се събираха хомосексуалистите. Те се разхождаха нагоре-надолу ръка за ръка. Имаше и млади, които бяха сами и чакаха някой да ги заговори, и по-възрастни, които гледаха зорко с похотливите си очи. Цареше карнавална атмосфера, нажежена, бавна въртележка, която се въртеше, задвижвана от екзотичен мотор, забранена, но поносима, и затова рискована и напрегната, сякаш въздухът наоколо трептеше.

— Тези гадове! — каза продавачът от будката за вестници, докато си купувах вечерния вестник.

— Защо? Не са ли ваши клиенти? — попитах.

— Нямам предвид хомосексуалистите — отговори той. — Говоря за техните псета. Трябва да бъдат водени на каишка, а обратните, въпреки това, ги пускат сами. Изпитват някаква маймунска любов към тези гадини. Най-напред бяха дакели, после дойде модата на териерите, а сега са пуделите. Само погледнете! Цели орди!

Огледах се. Прав беше. Улицата гъмжеше от мъже, които разхождаха пуделите си.

— Ето я пак тая мърша! — извика продавачът на вестници и се опита да излезе от кръглата си будка. Не успя да го направи веднага. Един пакет списания падна пред краката му. — Изритайте гадното животно! — изкрещя той.

Един малък пудел с цвят на шампанско се бе примъкнал и бе вдигнал едното си краче над вестниците, които висяха отвън под тезгяха. Изгоних го оттам. Той излая по мен и изчезна в тълпата, която се движеше в двете посоки по улицата.

— Това беше Фифи — обясни ми продавачът на вестници и излезе отвън да огледа мрачно и ядосано един мокър екземпляр на вестник „Конфиденшъл“. — Отново успя да го стори! Тази гад винаги избира моята будка, за да се изпикае. И ще ви кажа, има пикочен мехур като на слон! Най-ужасното е, че никога не мога да го хвана.

— Изглежда има вкус — казах аз. — Пикае върху неща, които си го заслужават.

Продавачът отново се напъха вътре.

— Оттук не мога да го видя — продължи. — Фифи знае това, хитрият тарикат. Той се примъква изотзад и започва да действа. Виждам го чак когато си отива — понякога дори изобщо не го виждам, защото се измъква пак отзад. Не може ли да се изпикае на някое дърво, като нормалните псета? Всеки ден заради него губя по няколко списания!

— Тежка съдба — отговорих. — Защо не поръсите долния ред списания с пипер?

Продавачът ме погледна.

— Вие бихте ли чели еротично списание, ако непрекъснато трябва да кихате? А ако ви сълзят очите? Де да можех да отровя всички тези проклети пудели! И аз имам кучета. Но не такива!

Взех си вестника и го разтворих. „Защо се колебая?“, помислих си. Защо е този безпричинен страх? Какво ме задържа? Не можех да кажа. Беше някаква смесица от много чувства, странно усещане за лекота, силно, мимолетно вълнение, нетърпение, колебливо щастие и далечно чувство за незнайна вина. Сгънах вестника и тръгнах към къщата, която бях разпознал.

В асансьора се натъкнах на Фифи, пудела с цвят на шампанско, и неговия господар, който веднага ме заговори.

— Мисля, че отиваме на един и същи етаж — каза. — Не дойдохте ли вчера с госпожица Фиола?

Кимнах изненадано.

— Видях ви да влизате — обясни той. — Аз съм Хосе Крузе.

— Вече познавам кучето ви Фифи. То е любимецът на будката за вестници.

Крузе се засмя. Носеше тежка златна гривна и имаше прекалено много зъби.

— Етажът, на който отиваме, преди е бил бордей от висока класа — каза. — Странно, но някак подходящо, нали?

Не знаех на кой етаж е апартаментът на Мария. Крузе спря асансьора и ме пусна да мина пред него. Приближи се плътно до мен.

— Стигнахме — каза и ме погледна. — Вие отсреща, а аз тук. Може би някой път ще наминете да пийнем по един коктейл. Изгледът оттук е невероятен.

— Да, може би.

Радвах се, че толкова лесно бях намерил апартамента на Мария Фиола. Хосе Крузе се обърна след мен и ми махна.

Мария Фиола открехна леко вратата и надникна навън. Видях едно око и един кичур коса.

— Привет, беглецо — каза тя със смях. — Ти действително си истински бежанец. Още първия ден ме изостави, без да си вземеш довиждане.

Поех дълбоко дъх.

— Привет, прекрасен фрагмент от едно око, едно рамо и един кичур коса — казах. — Може ли да вляза? Нося ти поздрави от кучето Фифи и твоя съсед Хосе Крузе. Без тях сигурно нямаше да намеря апартамента ти.

Тя отвори широко вратата. Беше гола, без да се броят обувките на краката й. На главата й бе вързана накриво кърпа като тюрбан. Беше много красива. Зад нея в ръждивия здрач на вечерта блестяха небостъргачите на Ню Йорк. Прозорците искряха на вечерното слънце като огледални монументи.

— Тъкмо се обличам — каза тя. — Трябва да отида на снимки. Защо не се обади?

— Не знаех телефонния ти номер.

— А защо се измъкна толкова рано сутринта?

— Имах съображения. Не исках да те будя и не исках да те компрометирам, излизайки по-късно, когато всички извеждат кучетата си. Тази къща май е изключително оживена и гостоприемна.

За момент тя ме изгледа критично.

— На твое място не бих приказвала така — каза. — Това едно време май е било…

— Бордей. Но от висока класа, за сто долара или повече. Хосе ме информира.

— Покани ли те и на коктейл?

— Да — отвърнах учуден. — Откъде знаеш?

— Винаги го прави. Недей да ходиш. Той е чаровен и много агресивен. На горните етажи живеят само обратни. Те имат превес в къщата. Трябва да внимаваш.

— Ти също!

— Аз също. Има и доста обратни жени.

Приближих се до прозореца. Пред мен се простираше Ню Йорк, бял и каменен като алжирски град.

— Хомосексуалистите винаги си избират най-красивите части на града — въздъхна тя. — В това отношение са много изискани.

— Това жилище също ли е собственост на такъв?

Мария се засмя. После кимна.

— Успокоява ли те това или те обижда?

— Нито едно от двете — отговорих. — Само ми хрумва, че за първи път сме заедно в апартамент, вместо по кръчми, хотели и ателиета. — Прегърнах я. — Колко си почерняла!

— Лесно почернявам. — Тя се освободи. — Трябва да тръгвам. Само за един час. Ще пробвам шапки. За пролетта. Ще свършим бързо. Остани тук. Не си отивай. Хладилникът е пълен, ако си гладен. Но не си отивай.

Тя се облече. Обичах пълното безгрижие, с което се разхождаше гола наоколо или се обличаше.

— А ако дойде някой? — попитах.

— Не отваряй. Пък и никой няма да дойде.

— Сигурна ли си?

Тя се засмя.

— Мъжете, които познавам, първо се обаждат по телефона.

— Звучи утешително. — Целунах я. — Добре, ще остана. Като твой затворник.

Тя ме погледна.

— Ти не си затворник. Ти си емигрант. Вечен чужденец. Странник. И аз няма да те заключа. Ще ти оставя ключа. Ще трябва после ти да ми отвориш.

Махна ми. Изпратих я до коридора и наблюдавах как в жълтата светлина асансьорът я спусна в града. Тогава отдолу чух кучешки лай. Внимателно затворих вратата и се върнах в чуждата стая.

„Тя ме улесни“, помислих си. Непрестанно нарастващото кълбо от противоречиви чувства, което ме измъчваше през деня, бе изчезнало непринудено и весело. Разходих се из апартамента. В спалнята видях дрехите й, разпилени по леглото. Това изведнъж ме развълнува повече от всичко. Пред огледалото имаше чифт обувки с високи токчета. Едната бе паднала. Това бе мълчалива картина на приятно безредие. В единия ъгъл висеше снимка в зелена кожена рамка. На нея се виждаше възрастен мъж, който изглеждаше така, сякаш животът му е минал в пълно безгрижие. Стори ми се, че познах в него мъжа, с когото бях видял Мария преди няколко дни.

Отидох в кухнята и сложих бутилката от Мойков, която бях донесъл, в хладилника. Мария имаше право — хладилникът беше пълен. Намерих дори бутилка истинска руска водка — от същата, която тя ми бе изпратила в хотела. И същата, която бях видял в ролс-ройса. За миг се поколебах; после сложих моята до нея, като ги разделих с бутилка зелено „Шартрьоз“.

Седнах до прозореца и се загледах навън. Започваше великото вълшебство на вечерта. Небето се обля в розово, после в синьо, а небостъргачите от обикновени постройки се превърнаха в модерни катедрали. Редиците прозорци пламтяха; знаех, че чистачките сега започваха своята работа в празните офиси. След малко кулите изглеждаха като огромни кошери, облени в светлина. Това ми напомни времето, което прекарах на Елис Айлънд, когато от спалното помещение гледах към недостижимия град, щом нощем се събудех от своите кошмари.

Наблизо някой започна да свири на пиано. Чуваше се приглушено през стената. Може би е Хосе Крузе, помислих; но това, което чувах, някак не подхождаше на Хосе Крузе и Фифи. Някой се упражняваше на лесните части от „Добре темперирано пиано“. Спомних си времето, в което ги свирех самият аз, преди варварите да завладеят Германия. Беше преди столетия. Баща ми бе още жив и бе свободен, а майка ми лежеше в болницата, болна от тиф, и се притесняваше дали ще издържа изпита. Изведнъж почувствах пронизваща болка; сякаш пред мен с невероятна бързина като на филм премина част от живота ми — прекалено бързо, за да го задържа, но въпреки това така болезнено. Лица и картини се появяваха и изчезваха: викащи хора, ужасеното и смело лице на Сибила, коридорите на музея в Брюксел, мъртвата Рут от Париж с мухите, накацали по очите й, мъртви, мъртви, прекалено много мъртви за един живот и черното безпомощно спасение във волята за отмъщение.

Станах. Климатикът бръмчеше и в стаята бе почти студено; но аз бях плувнал в пот. Отворих прозореца и погледнах навън. После взех вестника и прочетох бюлетините за военните действия. Съюзниците бяха стигнали до Париж; те нападаха от всички страни и изглеждаше, че германската армия, която се бе обърнала в бягство, вече не оказваше сериозна съпротива. Жадно се взирах в малките скици на географските карти; много добре познавах тази част на Франция, познавах нейните кафенета, нейните шосета, нейните селища — това беше Виа Долороса, по която бяха бягали емигрантите. Сега по нея бягаха победителите, войниците, СС, инквизиторите, ловците на хора и убийците. Бягаха обратно към Германия — победителите, към които принадлежах и аз, и които ме бяха преследвали. Пуснах вестника и се вторачих пред себе си.

Чух отварянето на вратата и после гласа на Мария:

— Никой ли няма тук?

В стаята бе станало тъмно.

— Тук съм — отговорих. — Не съм светнал лампата.

Тя влезе.

— Помислих, че пак си избягал.

— Аз не бягам — казах и я притиснах към себе си. Тя изведнъж се превърна в целия живот на света.

— Не — промърмори. — Не мога да бъда сама. Аз съм нищо, когато съм сама.

— Ти си животът на света — казах аз. — И цялата му топлина, Мария. Аз те обожавам. Ти носиш светлината и всички цветове със себе си.

— Защо стоиш на тъмно?

Показах й блестящите небостъргачи.

— Отвън светът гори. Бях забравил да светна лампата. Сега ти си тук; тя вече не ми трябва.

— Но мен — тя се засмя, — тъмните стаи неутешимо ме натъжават. И ми трябва светлина, за да извадя покупките. Донесох вечерята. Само в кутии и консерви. В Америка можеш да купиш всичко готово.

— Аз донесох водка — казах.

— Тук имаше още някаква бутилка.

— Видях. И то истинска, от Русия.

Тя се облегна на мен.

— Знам. Но твоята от Мойков ми харесва повече.

— На мен не. Аз нямам предразсъдъци.

— Аз имам! Вземи руската — каза тя. — Вече не я искам. Дай я на Мойков, той ще се зарадва.

— Добре — отвърнах.

Тя ме целуна. Усетих парфюма й и младата й свежа кожа.

— Трябва да бъдеш внимателен с мен — промърмори. — Няма да понеса повече болка. Много съм уязвима. Иначе не знам какво ще се случи.

— Няма да ти причиня болка — успокоих я. — Не и съзнателно, Мария. За останалото човек никога не знае.

— Прегърни ме. Трябва да ме прегърнеш.

— Ще те прегърна, Мария.

Тя въздъхна доволно като дете. Стоеше слаба и крехка на искрящия фон на небостъргачите, в които хиляди чистачки измиваха мръсотията от един работен ден, изпълвайки небето с магия. Тя каза нещо на италиански. Не я разбрах и отговорих на немски.

— Ти, любим мой живот — казах. — Загубен и отново възкръснал, и неразрушим…

Тя тръсна глава.

— Не те разбирам. И ти не ме разбираш, когато искаме истински да говорим един с друг. Странна любов. Преведена любов.

Целунах я.

— Мисля, че в любовта няма преводи, Мария. А ако ги има, не се страхувам от тях. — Лежахме в леглото. — Трябва ли тази вечер отново да излизаш? — попитах.

Мария поклати глава.

— Не трябва да излизам до утре вечерта.

— Добре. Тогава можем да останем тук. Можем да хапнем още веднъж, пастрами и сирене с черен хляб. И бира — и после остатъка от сладкиша на Сара Лий с кафе. Страхотно приключение!

Тя се засмя.

— Много просто приключение.

— Най-великото, което познавам! Вече не помня откога не съм го преживявал. По време на бягството си бях свикнал само на мизерни хотелски стаи, а и беше цяло щастие, ако успеех да намеря такива. Вечер върху мръсни первази на прозорци бързо ядях от амбалажна хартия и се радвах, ако изобщо имам нещо за ядене. А днес…

— И днес ядеш от амбалажна хартия — каза Мария.

— Днес ядох с теб. В твоето жилище.

— Не е мое — отвърна тя сънено. — Наето е, като всичко при мен — дрехите ми, бижутата ми, диадемите ми, дори сезоните. Днес на снимките вече бяхме в идната пролет.

Погледнах я. Тя лежеше гола и мургава на леглото, и беше много красива. „Идната пролет — помислих си. — Къде ли ще бъда? Все още в Америка? Или войната тъкмо ще е свършила и ще се опитвам да стигна до Европа?“ Не знаех това; но нещо в мен болезнено се сви.

— Какво показвахте на снимките? — попитах.

— Бижута — каза тя. — Шарени, големи, фалшиви и евтини бижута, фалшиви като самата мен.

— Защо казваш това?

— Чувствам го. Мисля, че нямам собствено аз. Не и такова, което да не се променя и което винаги да е на място. Аз съм като нещо, танцуващо между две огледала; тук е, а когато искаш да го докоснеш, вече го няма. Доста отчайващо, нали?

— Не — отговорих. — Опасно. Не за теб. За останалите.

Тя се засмя и стана.

— Искам да ти покажа какво друго снимахме. Съвсем малки шапки. Малки шапчици от велур и брокат, и баски шапки. Донесох две. Взех ги назаем до утре.

Тя тръгна към коридора. Обичах да гледам колко естествено се движеше гола. От професията си бе свикнала да не се притеснява. Климатикът бръмчеше съвсем тихичко пред прозореца. Малкото жилище бе толкова високо, че почти не се чуваше нищо от уличния шум. Изведнъж всичко започна да ми изглежда някак нереално — тъмният, шарен здрач в стаята, без изкуствена светлина, в който проникваше само блясъкът на стъклените стени на небостъргачите отвън. Сякаш летяхме в беззвучен балон, за кратко откъснати от времето, войната, неспокойствието и нарастващия страх, в едно късче покой, което ми бе така непознато, че тишината му караше сърцето ми да бие.

Мария отново влезе. Носеше мека баска шапка, варварско златно украшение на шията, чехли с високи токчета на краката, и нищо друго.

— Това е „Пролет 1945-а“ — каза тя. — Негърски бижута от месинг, който изглежда като злато. И оцветени камъни от стъкло.

„Пролет 1945-а“! Все едно бе казала: „Никога и утре“. Почти ми се струваше, че е утре. Измамният изкуствен хлад на стаята сякаш се сгъсти. Станах и я прегърнах.

— Тръгваш ли си? — попита тя.

Поклатих глава.

— Отивам само до будката да си купя вечерния вестник. Веднага се връщам.

— Ще вкараш войната в стаята — отвърна тя. — Не можеш ли да изчакаш една нощ?

Погледнах я изненадано.

— Няма да вкарам войната в стаята — казах. — Ще сляза долу и ще погледна новините, после ще се върна бавно в тази стая, където знам, че си ти и ме чакаш, и ще почувствам такова щастие, каквото не съм познал досега: че някой ме очаква, една нощ, и една стая с теб. Това е най-великото приключение, за което се сещам: буржоазност без страх, въпреки че за буржоата то носи такова еснафско название. Но не и за нас, странниците, модерните деца на Ахасфер.

Тя ме целуна.

— Който приказва толкова, иска да скрие истината. За какво ми е мъж, който ме изоставя за един вестник?

— И ти си скитница — казах аз. — И то по-голяма от мен. Но аз ще остана тук. Нека времето да спре за един ден.

Мария се смееше. Дръпнах я към себе си. Не исках да й казвам защо изведнъж пожелах да видя вестника. Не беше заради новините. Исках да видя колко време още ми оставаше от това късче покой, което внезапно бе нахлуло в моето съществуване. „Скъп, чужд живот! — помислих си. — Остани при мен! Не ме изоставяй, преди аз да трябва да те изоставя!“ Знаех колко коварно звучеше, с нотка на предателство и измама. Но не можех да продължа да мисля за това, Мария беше до мен, а останалото бе още твърде далеч. Колко неща можеха да се случат дотогава, и кой знаеше кой какво ще изостави пръв? Чувствах устните и кожата на Мария и престанах да мисля. Късно през нощта се събудих и отново чух приглушения звук на пианото. Някой колебливо свиреше една соната на Клементи, която и аз бях свирил в един друг живот. Мария спеше до мен, уморена, и дишаше дълбоко. Мислех за своята забравена младост и гледах през големия прозорец в осветената нощ. После се заслушах отново в дишането на Мария. И отново ми се стори, че висим в балон в центъра на безветрието на едно торнадо. Бъди благодарен, казах си. Ти, късче див покой в нощта.

Глава седемнайсета

— Тези дни ще оперират Джеси Щайн — рече Роберт Хирш.

— Сериозно ли е? Какво й е?

— Още не се знае със сигурност. Има тумор. Босе и Равик са й направили изследвания. Но не казват нищо. Лекарска тайна. Явно операцията ще покаже дали туморът е доброкачествен или не.

— Рак? — попитах.

— Мразя тази дума — отвърна Хирш. — След Гестапо това е най-отвратителната дума, която знам.

Кимнах.

— Джеси подозира ли нещо?

— Казали са й, че това е малка безобидна операция. Но тя е недоверчива като лисица.

— Кой ще я оперира?

— Босе и Равик, с някакъв американски лекар.

Известно време мълчахме.

— Както беше в Париж — казах аз. — Тогава Равик оперираше с някакъв френски лекар. Като хирург на черно.

— Равик казва, че тук вече не е съвсем така. Тук не работи на черно. Ако оперира, няма да го вкарат в затвора.

— Получи ли парите за Босе? — попитах аз. — Тези от наказателната експедиция?

Хирш кимна.

— Беше лесно. Но Босе не искаше да ги приеме. Почти се наложи да го напердаша, за да ги задържи. Смятал, че било изнудване. Неговите собствени пари! Какви представи за честност имат някои емигранти! Направо да се отчаеш! — Той се засмя. — Отиди при Джеси, Лудвиг. Аз вече бях там и не мога да отида пак. Ще заподозре нещо. Страх я е. А мен не ме бива в утешаването. Чуждият страх ме ядосва, прави ме сантиментален и неспокоен. Посети я. Днес е немският й ден. Тя смята, че когато човек е болен, не трябва да се мъчи да говори английски. Нуждае се от помощ. От хора.

— Ще отида довечера, щом свърша при Реджиналд Блек. Как е Кармен, Роберт?

— Прекрасна и непонятна като самата елементарност.

— Има ли наистина елементарни жени? Може би има глупави, но елементарни?

— Елементарност е просто дума. Като глупост или мързел. За мен тя е израз на ценното царство на непонятната антилогика, дори на кича, отвъд всякакви стойности и факти, чиста фантазия, случайност, чувство, без амбиции, инертност без граници, нещо, което ме омагьосва, защото ми е напълно чуждо.

Погледнах Хирш отчаяно.

— Вярваш ли във всичко това, Роберт?

Той се засмя.

— Разбира се, че не. Затова и ме омагьосва така.

— Казвал ли си го някога на Кармен?

— Разбира се, че не. Тя не би го и разбрала.

— Ти току-що употреби доста думи — казах. — Смяташ ли, че е толкова просто?

Хирш вдигна поглед.

— Искаш да кажеш, че не разбирам от жени?

Поклатих глава.

— Нямах предвид това. Въпреки че за героите това е напълно естествено. Победителите обикновено не разбират много от тези неща, за разлика от губещите.

— Защо тогава те, въпреки това, са победители?

— Защото фактът, че разбираш нещата, не те прави победител. Особено при жените. Това е една от нелепостите на живота. Но победителите не остават завинаги победители, Роберт. И не трябва безсмислено да усложняваме нещо, което е съвсем просто. И без това животът е достатъчно сложен.

Роберт Хирш махна на облечения в бяло мъж зад тезгяха в закусвалнята, където бяхме изяли два хамбургера.

— Не мога да свикна — каза той. — Тези продавачи все още ми приличат на лекари. А закусвалните — на аптеки. Дори хамбургерите сякаш имат вкус на хлороформ. Не си ли съгласен?

— Не — казах аз:

Той се засмя.

— Днес изприказвахме куп празни приказки. Ти също. — Погледна ме. — Щастлив ли си?

— Щастие? — отвърнах аз. — Какво е това? Може би някакъв израз от деветнайсети век.

— Да — каза той. — Какво е това? Аз не знам. Дори не се стремя към щастието. Мисля, че не знам какво бих правил с него.

Излязохме на улицата. Изведнъж се уплаших за Хирш. Струваше ми се, че за него няма място в този свят. Най-малко мястото му беше в радиобизнеса. Той беше нещо като конквистадор; но какво можеше да прави един еврейски конквистадор в Ню Йорк, след като и военната наборна комисия го бе обявила за негоден?

Джеси лежеше в леглото, облечена в червен китайски халат, който сигурно е бил замислен от бруклинския си производител като одеждата на мандарините.

— Идваш точно навреме, Лудвиг — каза тя. — Утре лягам на касапската маса.

Лицето й бе зачервено, очите подпухнали, и излъчваше престорена веселост. От кръглото й лице гледаше страхът, който се опитваше да надделее. Дори косата й изглеждаше уплашена; бе застанала около главата и настръхнала, сякаш обграждаща черепа на ужасена негърка.

— Но, Джеси! — възкликна Равик. — Отново преувеличаваш! Утре ще ти направим малко рутинно изследване. Само от предпазливост.

— Предпазливост от какво? — бързо запита Джеси.

— От много неща — малки и по-големи.

— Какви по-големи?

— Не знам, Джеси. Не съм пророк. Затова ще те оперираме. Но аз ще ти кажа истината.

— Обещаваш ли?

— Обещавам, Джеси.

Тя дишаше леко. Не му вярваше напълно. Може би вече го е питала за това десетки пъти.

— Добре — каза най-накрая и се обърна към мен. — Какво ще кажеш за Париж?

— Той е свободен, Джеси.

Не знаех какво друго да кажа.

— Поне това доживях — промърмори тя.

Аз кимнах.

— Ще доживееш и освобождаването на Берлин, Джеси.

Тя помълча известно време.

— Хапни нещо, Лудвиг. В Париж винаги беше гладен. Близначките са ни приготвили кафе и сладкиш. Нали не искаме да сме тъжни. Всичко стана толкова бързо. Париж, а после и това. И всичко се събра наведнъж. Сякаш беше вчера. Не мисли за това! Знаеш ли, въпреки всичко, тогава беше хубаво — като се сравни с това сега.

Тя посочи леглото.

— Вземи си кафе, Лудвиг. Прясно е. Равик също отиде там. — Приближи се съзаклятнически към мен. — Не му вярвам! — прошепна. — Нито дума!

— И на мен ли?

— И на теб, Лудвиг. Хайде, върви да хапнеш нещо.

Имаше около десет души. Босе също беше тук; седеше на прозореца и гледаше навън. Там бе топло и сиво, сякаш всеки миг ще завали, а небето беше с цвят на бяла пепел. Прозорците бяха затворени и на един скрин от орехово дърво като голяма уморена муха бръмчеше вентилатор. Близначките Дал влязоха с кафе и сладкиш със сливи, пристъпвайки грациозно като газели; в първия момент не можах да ги позная. Бяха се изрусили и носеха тесни къси поли и вълнени раирани блузи с къси ръкави.

— Много апетитно, нали? — попита някой зад мен.

Обърнах се. Беше Бах, мъжът, който не можеше да си изясни коя от двете ще понесе да я ощипят по задника.

— Много — казах аз, зарадван, че ми се удава възможност да мисля за нещо друго. — Сигурно е доста сложно да имаш връзка с едната близначка, когато другата толкова прилича на нея, че не можеш да ги различиш.

— Двойно подсигуряване! — Бах се наведе настървено и разряза едно парче щрудел. — Когато едната умре, можеш да се ожениш за другата. Нямаш грижи! Къде ще намериш такова нещо?

— Доста мрачна мисъл. Последният път се чудехте как да стигнете до хубавите задничета на близначките, без да бъдете полят с кафе. А сега вече искате да се жените. Вие сте предпазлив идеалист.

Бах вдигна голото си теме, обградено от малко черна коса, което приличаше на задните части на павиан. Замълча, поглеждайки ме с недоверие.

— Не съм и помислял, че човек може да се ожени и за двете — казах аз. — Не мислех и за ничия смърт.

— Разбира се, че не, вие, безмозъчен неверник. Но за какво друго мисли човек, когато обича? Че единият ще умре преди другия и тогава този, другият, ще остане сам! Това е старият, макар и малко модифициран, първичен страх. Древният, примитивен страх от собствената смърт чрез любовта се превръща в страх за другия. — Бах облиза захарта от пръстите си. — Това е мъчение. Близначките са единственият изход. Особено тези тук.

В този момент двете Дал минаха с грациозната си походка покрай нас. Джеси бе поискала да й занесат медните гравюри от Берлин.

— Бихте ли се оженил за която и да е от двете? — попитах аз. — Нали не се различават; може би имат и един и същ характер. Сигурно е възможно. Или ще хвърляте зарове?

Бах ме изгледа загрижено над пенснето изпод рунтавите си вежди.

— Продължавайте да се шегувате с един плешив, беден евреин, който няма родина — каза той. — Тези момичета са млади за мен. Те са просто храна за Холивуд!

— А вие? Нали и вие сте актьор?

— Аз играя съвсем малки роли. За мое съжаление, на нацисти, нищо друго, освен нацисти. Естествено, с боядисана коса и перука. Странно е: в Холивуд ролите на нацисти се изпълняват почти само от евреи. Можете ли да си представите как се чувстваме? Направо ужасно. За щастие нацистите от време на време ги убиват; иначе не бихме понесли всичко това.

— Нямаше ли да е още по-лошо, ако като евреин играехте евреин, когото нацистите убиват?

Бах замълча и ме погледна.

— За това още не съм мислил — каза след малко. — Какви неща ви хрумват само! Не, ролите на евреите обикновено се изпълняват от звезди. Неевреи. Странен свят!

Огледах се. За щастие авторът на кървавия списък го нямаше тук. Затова пък видях писателя Франке. Той емигрирал с еврейската си жена, когато дошли нацистите. Самият той не бе евреин. Щом пристигнали в Америка, жена му го изоставила. Половин година бе живял в Холивуд. По това време студиата бяха взели на работа няколко известни писатели, за да могат по-лесно да свикнат със страната; но те също така очакваха, че авторите ще напишат нещо за тях. А повечето от тях не бяха способни за това. Между книги и сценарии имаше огромна разлика; а писателите бяха прекалено стари тепърва да се учат. Договорите им не бяха подновени. Те паднаха в тежест на общественото подпомагане и се налагаше да просят или бяха подкрепяни частно.

— Не мога да науча езика — отчаяно каза Франке. — Просто не мога. А и за какво ми е? Между говорене и писане разликата е като между деня и нощта.

— Не творите ли на немски? — попитах. — За по-късни дни?

— Какво? — запита той. — За моята мизерия тук? Кому е нужно? Бях на шейсет, когато напуснах Германия; вече прехвърлям седемдесетте. Аз съм стар човек. Оттатък книгите ми са изгорени и забранени. Смятате ли, че някой още ме помни?

— Да — казах аз.

Франке поклати глава.

— Десет години системно отравяне на съзнанието в Германия не се изчиства лесно. Видяхте ли седмичните прегледи от партийните конгреси? Десетките хиляди радващи се, крещящи лица? Никой не ги е принуждавал. Изморен съм — добави той. — Знаете ли от какво живея? Давам уроци по немски на двама американски офицери за времето, когато ще завладеят Германия. Жена ми ми ги изпрати. Жена ми говори руски, френски и английски перфектно. Аз не говоря никакъв език. Затова пък синът ми, който живее при нея, не говори немски. — Той се усмихна измъчено. — Гражданин на света, а?

Отидох при Джеси, за да се сбогувам с нея. Беше трудно; тя не вярваше не само на лекарите и мен, а и на никой друг. Лежеше затворена в себе си; само очите й блестяха и неспокойно шареха наоколо.

— Не казвай нищо — прошепна тя. — Хубаво е, че дойде. А сега тръгвай, Лудвиг. И не забравяй: нищо не е толкова страшно, докато си здрав. Това научих тези дни.

Минах покрай Босе. Все още седеше до прозореца и гледаше навън. Междувременно бе заваляло. Асфалтът бе мокър и блестеше. Нямаше смисъл да питам Босе за Джеси. Нямаше да ми каже нищо повече от Равик.

— Париж е свободен — казах вместо това.

Той вдигна поглед.

— Да — отвърна. — Но са хвърлили бомби над Берлин. Жена ми е в Берлин.

Сложих бутилката на масата пред Мойков.

— Господи! — каза той. — Истински нектар на боговете! Оригинална руска. Още една бутилка! Откъде я имаш? От руското посолство?

— От Мария. Изпраща ти я като подарък за осемдесетия рожден ден.

— Да не е днес? — Мойков погледна вестника. — Възможно е. На седемдесет престанах да помня. Освен това руският календар е различен от западния.

— Мария ги познава всичките — казах аз. — Тя знае най-странните неща — а други, съвсем обикновени, не знае.

Мойков ме погледна изпитателно. После по широкото му лице се плъзна усмивка.

— Като рускиня; а всъщност не е. Бог да я благослови.

— Каза, че баба й била рускиня.

— Жените не са длъжни да казват истината, Лудвиг. Би било скучно. Те и не лъжат; но са майсторки в украсяването на нещата. В момента много от тях имат руски баби. След войната това ще свърши; тогава руснаците вече няма да са съюзници, ще бъдат само комунисти. — Мойков разглеждаше бутилката. — Това е всичкото, по което все още имам носталгия. Не страната, в която съм роден; само нейната напитка. Защо вашите евреи вдигат толкова шум около носталгията си по Германия? Те трябва да са свикнали да бъдат без родина. Нали са най-старите емигранти на света — още от разрушаването на Ерусалим от римляните преди две хиляди години.

— От по-рано; още от Вавилон. Но точно заради това. Евреите са непоправими патриоти навсякъде по света. Тъй като нямат родина, непрестанно и навсякъде си търсят нова.

— Няма ли да поумнеят най-накрая?

— Как? Нали все някъде трябва да живеят?

Мойков внимателно отвори бутилката. Тя имаше малка евтина коркова тапа.

— Евреите бяха най-добрите патриоти на Германия — казах аз. — Дори и бившият император знаеше това.

Мойков помириса корка.

— Ще станат ли отново такива? — попита той.

— Не са останали много — отговорих. — Не и в Германия. Това засега решава въпроса.

— Избити ли са?

Кимнах.

— Да говорим за нещо друго, Владимир. Как се чувства човек на осемдесет?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Не. Зададох ти неудобен въпрос.

— Слава богу! Много бих се разочаровал. Не трябва нетактично да караш хората да отговарят на неудобни въпроси. Да опитаме водката!

Изведнъж чух откъм коридора характерните стъпки на Лахман.

— Какво търси този тук? — запитах аз. — Нали е намерил някаква касиерка, която обожава.

Голямото лице на Мойков бавно се разтегли в усмивка. Тя започна от очите, премина през цялото му лице и свърши отново с тях.

— Животът не е толкова прост. В него има и нещо като отмъстителност. Ревността не е кран за вода, който можеш да спреш, когато пожелаеш.

Лахман надникна вътре. До него стоеше блондинка, която приличаше на звероукротителка; яка, с изпъкнало чело и дебели, черни вежди.

— Моята годеница! — представи я той. — Мис Макгрег.

Звероукротителката кимна. Лахман разви някакъв пакет от червена копринена хартия.

— За осемдесетия рожден ден, Владимир! — каза той. — При твоята религия не го намерих лесно.

Беше малка руска икона със златен грунд. Мойков я погледна смаяно.

— Но, Лахман! — каза той плахо. — Аз съм атеист!

— Дрън-дрън! — отвърна Лахман. — Всеки човек вярва в нещо! Какво би станало иначе с моите доходи! Пък и това не е Христос или Мадоната. Това е свети Владимир. А в самия себе си вярваш, нали?

— В себе си вярвам най-малко.

— Дрън-дрън! — повтори Лахман, хвърляйки поглед към мен. — Това са парадоксалните приказки на Лудвиг Зомер. Забрави ги!

Погледнах го изненадано. Не бях свикнал да чувам такъв бодър тон от устата на сълзливия Курт; изглежда любовта бе направила чудо — сякаш бе инжектирала в него метал.

— Какво да ви предложа на вас двамата? — попита Мойков и тревожно погледна водката.

— За мен кока-кола — отговори Лахман за наше облекчение.

— А за вас, госпожо?

— Имате ли „Шартрьоз“? — изцвърча за наша изненада лешникотрошачката с висок фалцет.

— Жълт или зелен? — невъзмутимо запита Мойков.

— И жълт ли има?

— Тук да.

Това бе любимата напитка на Раул.

— Тогава жълт, не съм го опитвала. Може ли двоен? Димът в киното много дразни гърлото.

— Може и цяла бутилка — отвърна Мойков галантно и й сипа. На мен и на себе си наля водка.

Лахман и мис Макгрег седяха, хванати за ръце, усмихваха се, гледаха ни и мълчаха в очакване. „Няма нищо по-тъпо от пълното щастие — помислих си. — Особено когато то е поддържано с някакви проблясъци на остроумие.“

За щастие по стълбите слязоха Раул и Джон, и разговорът внезапно се оживи. Те двамата загледаха мис Макгрег с такава погнуса, сякаш виждаха заблудил се тюлен, и тъй като се усетиха веднага, изведнъж ги обзе някакво изключително кавалерство. Минута по-късно по стълбите заситни графинята. С ястребовия си поглед тя веднага съзря бутилката руска водка и на секундата избухна в сълзи.

— Русия! — шепнеше тя. — Голямо, прекрасно царство! Родина на душите. Майко любима!

— Сега ще се свърши с моята водка — прошепна Мойков и си наля една чаша.

— Смени бутилките. И твоята е добра. Тя няма да усети.

Мойков се подсмихна.

— Графинята да не усети? Тя си спомня всеки банкет отпреди четирийсет години. Водката също.

— Но тя пие и от твоята.

— Тя би пила и одеколон, ако нямаше нищо друго. Но не е изгубила вкуса си. Тази вечер няма да можем да изскубнем водката от ноктите на този лешояд. Или трябва да пием страшно бързо. Ще го направим ли?

— Не — поклатих глава.

— Така си и мислех. Да я оставим на графинята.

— Аз и без това не исках да пия от нея. Дай ми от твоята. Тя ми харесва повече.

Мойков ме изгледа изкосо с малките си папагалски очи без клепачи. Забелязах, че мисли за много неща едновременно.

— Добре — съгласи се той. — Ти си кавалер в много отношения, Лудвиг. Бог да те благослови. И да те закриля — добави.

— От какво?

Той изгълта пълната си чаша, преди графинята да го забележи. Изтри уста с огромния си юмрук и внимателно сложи празната чаша отново на масата.

— Само от самия теб — отвърна. — От кой друг?

— Останете, господин Зомер — опита да ме спре Раул. — За импровизирания рожден ден на Владимир! Може да му е последният — ми прошепна тихо. — Кой живее повече от осемдесет?

— Този, който навършва осемдесет и една.

— Това го има само в библията. Вие искате ли да остареете толкова? Да бъдете по-стар от своите желания, от своя стомах и от своя пол? Какъв жесток свят! Само за самоубийство!

Моите представи за това бяха различни от тези на Раул, но се отказах да му го обяснявам. Исках да тръгвам. Мария Фиола чакаше в наетото си жилище.

— Останете! — настояваше Раул. — Вие никога не сте развалял веселбата. А това е последният рожден ден на Владимир. Нали и вие сте негов приятел.

— Трябва да тръгвам — казах. — Но по-късно ще се върна.

— Наистина ли?

— Наистина, Раул.

Изведнъж се почувствах подтикнат да кажа нещо, което беше като малко предателство. За момент бях объркан; а беше глупаво да мисля за това. Виждах Мойков всеки ден, а и знаех, че изобщо не държи на този празник. Въпреки това казах:

— Аз тръгвам, Владимир. Може би ще се върна, преди да сте свършили.

— Надявам се да не го направиш, Лудвиг. Не ставай глупак.

Той нежно ме потупа по рамото с голямата си длан и ми намигна.

— Последната ти истинска водка си отива — прошепнах аз, — в нежното гърло на графинята. Тя тъкмо си разделя остатъка с приятеля на Раул. Не внимавахме достатъчно.

— Няма значение. Имам още две бутилки.

— От истинската?

Мойков кимна.

— Мария Фиола ги донесе днес следобед. Аз ги скрих. — Той забеляза изумлението ми. — Не знаеше ли? — попита.

— Защо трябва да знам, Владимир?

— Така трябва да бъде. Един господ знае откъде тя намира тази божествена напитка. Сигурен съм, че в Америка не може да се купи отникъде.

— От някой руснак. Това би било най-лесното решение. Все забравяш, че Америка и Русия са съюзници.

— Или от някой американски дипломат, който има източник в Русия. А защо не и от руското посолство във Вашингтон.

— Може би — отговорих. — Важното е, че я има. И добре си я скрил. По-добре да не умуваме за нещо, което имаме.

Мойков се засмя.

— Мъдри думи. Прекалено мъдри за твоята възраст.

— Виновен е проклетият ми живот. В него имаше от всичко твърде рано и от всичко твърде много.

Свих по Седемдесет и седма улица. Шествието на хомосексуалистите по Второ авеню следваше своя празничен ритъм. Насам-натам безспир летяха поздрави и грациозни ръкомахания, атмосферата се отличаваше с някакъв радостен ексхибиционизъм — ако на една нормална алея за разходки, с нормални любовни разговори, цари по-скоро желанието за прикритост и тайнственост, то тук можеше да се види точно обратното — един парад на безгрижието. Хосе Крузе ме поздрави като стар приятел и ме хвана под ръка.

— Какво ще кажете за един коктейл в приятелско обкръжение, мон шер?

Освободих се внимателно. Усетих, че гледа на мен като на ново завоевание.

— Някой друг път — отвърнах. — Сега трябва да отида на църква. За опелото на моя леля.

Хосе започна да се тресе от смях.

— Не звучи лошо! Една леля! Какъв сте шегаджия! А може би въобще не знаете какво е „леля“?

— Лелята си е леля. Тази беше стара, свадлива и черна.

Хосе се разсмя още по-силно.

— „Леля“ се вика на дъртите хомосексуалисти, скъпи ми приятелю. Приятно прекарване на опелото!

Той ме потупа по рамото. В същия момент видях как пуделът с цвят на шампанско Фифи вдигна едното си краче над вестниците, изкарани пред будката. Продавачът Куновски, който не можеше да го види от мястото си вътре в будката, явно имаше шесто чувство. Той изведнъж скочи, стрелна се през вратата, като събори една купчина „Лайф“, и затича крещейки към другата страна на будката, за да стовари ритника си върху Фифи. Но закъсня, Фифи вече невинно махаше с опашка на десет метра от него.

— Това беше проклетото ви псе! — изрева Куновски на Хосе Крузе. — Гадината изцапа един екземпляр от „Ескуайър“. Плащайте!

Хосе Крузе повдигна вежди.

— Моят пудел? Та аз нямам такъв. Къде е той?

— Там някъде. Измъкнал се е, тарикатът. И разбира се, че псето е ваше! Сто пъти съм ви виждал с него.

— Сто пъти? Но не и днес! Кучето ми лежи болно вкъщи. Болно е, защото вие го ритнахте преди няколко дни. Би трябвало да ви съдя затова. Пуделът струва няколкостотин долара.

Групичка негови съмишленици междувременно се бе събрала около нас.

— Освен това как може да твърдите, че кучето е на този господин? Къде е то? Ако беше негово, щеше да е тук, до него.

Фифи бе изчезнала.

— Това беше бежов пудел — каза Куновски малко по-несигурно. — А този господин има такова куче. Всички останали са сиви, черни, бели или кафяви!

— Какво? — непознатият, който зададе въпроса, се обърна към Петдесет и седма улица. — Погледнете натам!

Явно беше часът, в който всички кучета бяха изведени на улицата да си свършат работата. Като на някаква алея със сфинксове по тротоарите се виждаше двойна редица от клекнали кучета — всичките заели характерната, меланхолично идиотска поза на акащи поклонници на луната.

— Ето! — каза непознатият. — Вторият вдясно е с цвят на шампанско — и онзи отсреща — и още два един след друг, зад онзи, големия, белия — е, какво ще кажете? А от вратата на номер 580 изскачат още два!

Куновски се бе отдръпнал с ругатни.

— Бандата ви е неразделна — измърмори той и се опита да почисти списанието с някакъв парцал, който висеше в кофа с вода. После щеше да го предложи на по-ниска цена като намокрено от дъжда.

Хосе Крузе ме последва до къщата на Мария, където зад вратата го чакаше Фифи.

— Кучето ми е гений — каза Крузе. — Като направи нещо такова, знае, че не трябва да се познаваме. Тогава по заобиколен път се промъква дотук. Куновски може да си го чака там. А ако извика някой полицай, Фифи отдавна ще е горе в „Пентхауз“; вратата винаги е отворена. Ние нямаме тайни.

Той отново се разтресе от смях, удари ме по рамото и ме остави сам.

Качих се с асансьора до жилището на Мария. Срещата с Крузе бе оставила у мен някакво странно лошо усещане. Нямах нищо против хомосексуалистите, но не ми бяха и кой знае колко симпатични. Знаех, че много от най-великите умове са били такива, но се съмнявах, че са го демонстрирали така натрапчиво като Крузе. Той почти развали трепетното ми очакване, че ще видя Мария, и в един миг дори ми се стори, че ще го омърси с плоската си, евтина повърхностност. Не се почувствах по-добре и когато прочетох името на хазяина на Мария Фиола на вратата; знаех от нея, че и той принадлежи към гилдията. Знаех също, че фотомоделите предпочитат хомосексуалистите, защото с тях не са заплашени от обикновените просташки свалки.

„Дали е така“, помислих си, докато звънях. Бях чувал и други неща от хора, запознати с тези отношения. Тръснах глава, докато чаках да ми отворят, сякаш исках да се отърва от полепнала по мен паяжина. Мислех си, че не е виновен само Крузе. Имаше и нещо друго. Може би отдавна бях отвикнал да звъня на врати, зад които ме очакваше нещо като буржоазно щастие.

Мария Фиола открехна предпазливо вратата.

— Пак ли се къпеш? — попитах аз.

— Да. Това донякъде е част от професията ми. Днес следобед правихме снимки в една фабрика. Какви неща трябва да измислят клетите фотографи! Всичко бе потънало в истинска прах. Влизай! Веднага съм готова. Водката е в хладилника. — Тя се върна в банята и остави вратата отворена. — Празнувахте ли рожден ден у Владимир?

— Празникът тъкмо започва — казах. — Графинята намери водката ти. Тя събуди в нея носталгията по родината. Като си тръгвах, с треперещ глас пееше руски песни.

Мария източваше водата от ваната. Тя гъргореше, а Мария се смееше.

— Искаше ли ти се да останеш там? — попита тя.

— Не, Мария — отговорих и почувствах, че не е истина. В същото време изведнъж разбрах, че точно това ме е карало да се чувствам зле. В този момент то веднага изчезна от съзнанието ми и това, което й казах, отново се превърна в истина.

Тя влезе гола и мокра в дневната.

— Още има време да отидем там — каза тя и ме погледна. — Не искам заради мен да не правиш нещо, което ти се иска.

Засмях се.

— Какви високопарни думи! И, надявам се, каква лъжа!

— Не съвсем — отговори тя. — Не е, както си мислиш.

— Мойков е щастлив с твоята водка — казах аз. — Едната бутилка я видя графинята. Останалите е успял да скрие. Новата любима на Лахман е касиерка в кино и пие „Шартрьоз“.

Мария продължаваше да ме гледа.

— Мисля, че все пак искаш да отидеш.

— За да гледам любовното щастие на Лахман? В еврейските жалейки все още е пълен с идеи — но в любовта е ужасно скучен.

— Не е ли така с всички нас?

Не отговорих.

— На кого пречи това? — казах след малко. — Може би на останалите. Или на някого, който държи на всяка цена да прави впечатление.

Мария се засмя.

— Значи на фотомоделите.

Вдигнах поглед.

— Ти не си фотомодел — казах.

— Не съм ли? А какво съм?

— Какъв глупав въпрос! Ако знаех това…

Замълчах. Тя отново се засмя.

— Щеше да се свърши с любовта, така ли?

— Не знам. Смяташ ли, че когато частицата неизвестност, криеща се във всеки човек, стане близка и позната, изчезва интересът?

— Не чак така. Но нещо подобно.

— И това не знам. Може би тогава започва нещото, което наричат щастие.

Мария Фиола бавно мина през стаята.

— Дали още сме способни да го постигнем? — попита тя.

— Защо не? Ти не си ли?

— Не знам. Мисля, че не. Има нещо, което сме загубили. Може би нашите родители са го имали. Моите не. То е нещо от някакво друго столетие, когато хората още са вярвали в Бога.

Станах и я прегърнах. За момент ми се стори, че тя трепери. После почувствах топлината на кожата й.

— Когато някой започне да говори такива глупави неща, е на път да го постигне — прошепнах в косата й.

— Наистина ли смяташ така?

— Да, Мария. Ние твърде рано сме изпитали всички видове самота, за да не знаем, че не остава нищо, само нещастието, и за да не се съмняваме във всяко щастие. Но има хиляди неща, които сме се научили да наричаме щастие — оцеляването например — или да не бъдем измъчвани или преследвани само защото ни има. Не смяташ ли, че сега може много по-лесно да ни връхлети едно бързо, мимолетно щастие, отколкото преди, когато искахме да задържим за дълго тромавото щастие, ставащо реалност съвсем рядко, защото се уповаваше на една буржоазна илюзия? Нека оставим нещата така! И как, по дяволите, изобщо започнахме този идиотски разговор?

Мария се засмя и ме отблъсна от себе си.

— И аз не знам. Искаш ли водка?

— Има ли още от изгарящата напитка на Мойков?

Тя ме погледна.

— Само от нея има. Останалите му ги пратих за рождения ден.

— Графинята и той бяха много щастливи от това.

— А ти?

— И аз. Защо не?

— Не исках да я връщам — каза тя. — Не обичам формалностите. Възможно е да ми пратят още. Ти не я искаш, нали?

Засмях се.

— Много е странно, но не. Преди няколко дни ми беше все едно. Нещо се е променило. Смяташ ли, че ревнувам?

— Нямам нищо против — каза Мария.

Тя мърдаше в съня си. Някъде в небето между небостъргачите се святкаше. Беззвучни светкавици летяха из стаята като духове.

— Горкият Владимир — промърмори тя. — Когато си толкова стар, си съвсем близо до смъртта. Дали непрекъснато мисли за това? Колко безутешно! Как можеш да се смееш и да бъдеш весел, като знаеш, че скоро вече няма да те има?

— Знаеш го и не го знаеш — казах аз. — Виждал съм хора, осъдени да умрат след три дни, които бяха щастливи, защото не са сред тези, които ще бъдат убити днес. Те имаха пред себе си още два дни живот. Мисля, че волята за живот се убива по-лесно от самия човек. Познавах един човек, който в деня преди смъртта си спечели първата си игра на шах от друг мъж, който винаги досега го бе побеждавал. Това го направи щастлив. Познавах и хора, които бяха извеждани на разстрел и се връщаха, защото палачът имал хрема и не можел да се цели добре. Някои плачеха, защото щяха да умрат втория път; други бяха благодарни, защото можеха да живеят още един ден. Това са странни неща, Мария, за които никой не знае нищо, преди да сполетят самия него.

— На Мойков случвало ли се е нещо такова?

— Не знам. Мисля, че да. В наше време се е случвало на много хора.

— И на теб ли?

— Не — казах аз. — Не съвсем. Но нещо много близко. Далеч не бе най-лошото. Даже може би бе най-цивилизованото.

Мария потрепери. Сякаш по кожата й премина вятър, като мимолетните вълни по повърхността на спокойна вода.

— Горкият Лудвиг — прошепна тя, все още в просъница. — Това някога може ли да се забрави?

— Има много видове забрава — отговорих, докато немите светкавици летяха около младото й тяло като нереални коси, които я докосваха и я оставяха невредима. — Както има и много видове щастие. Човек само трябва да умее да ги различава.

Тя се протегна и потъна по-дълбоко в тайнствените измерения на съня, където скоро щеше да бъде сама, забравила и мен, с непознатите картини на сънищата си.

— Хубаво е, че не искаш да ме възпитаваш — прошепна тя със затворени очи.

На бледото сияние на светкавиците забелязах, че имаше дълги и нежни мигли, които пърхаха като черни пеперуди над очите й.

— Всички винаги са се опитвали да ме възпитават — продължи тя съвсем сънено. — Ти не…

— Не — отвърнах аз. — Аз не, Мария.

Тя кимна и се притисна към възглавницата. Дишането й се промени. Стана по-спокойно и по-дълбоко.

„Тя ми се изплъзна“, помислих си. Вече не си спомня за мен; аз вече съм само един полъх топлина и позната съпротива, които след няколко минути също ще изчезнат. Тогава тази част от нея, която представлява нейното съзнание и илюзия, ще се носи сама из коридорите на несъзнателното, ужасена и очарована от странните проблясъци на сънищата като от бледите светкавици, идващи от прозореца, един променен човек, чужд на това, което е бил през деня, отдаден на северните сияния на други полюси и на случайността на подземните сили, открит за всякакви въздействия, без задръжките на заучения морал и отношенията със самия себе си. Колко далеч бе вече тя от онзи час преди малко, когато ние вярвахме на нашата бушуваща кръв и сякаш се сляхме в едно в щастливата и тъжна измама на външната близост, под широкото небе на детството, когато още мислехме, че щастието е статуя, а не облак, който непрестанно се променя и често се стапя напълно. Кратките викове без дъх, ръцете, които се държаха, сякаш бе завинаги, страстта, която се наричаше любов, и зад която някъде далеч кипеше неосъзнатият егоизъм на убийството, неподвижността на последния миг, в който се пръсваха всички мисли и човек се превръщаше само в желание и приемане, и вече не познаваше другия до себе си и така се поддаваше на измамата, че се е слял в едно с него и му се е отдал изцяло, като в същото време двамата никога не са били по-чужди един на друг и на самите себе си — и после изнемогата, нежното блаженство на вярата, че е открил себе си в другия, краткото очарование на илюзията, небето, пълно със звезди, които вече бавно избледняваха и отстъпваха мястото си на ежедневието или на изпълнената с мисли нощ.

Спяща душа без спомен за мен, мислех си, прекрасен фрагмент, в който моето име с всеки сън избледнява и изчезва, как можеш да се страхуваш да ми станеш твърде позната и близка, защото зад това би могла да дебне раздялата? Нали ти всяка нощ се изплъзваш и аз не знам какво те е развълнувало, когато ти отново отвориш очи? Ти мислиш, че аз съм скитник, който не може да намери покой; но аз съм само един заблуден буржоа, преживял неприятни неща, в сянката на своя дълг за отмъщение — скитницата си ти, в търсене на своята сянка и своята същност. Любим фрагмент без родина, който се срамува от това, че не може да готви! Никога не трябва да се учиш. Има достатъчно готвачки по света. Дори повече от убийците; даже в Германия.

Някъде отгоре чух приглушен лай. Сигурно беше Фифи, може би Хосе Крузе си бе довел вкъщи утеха за нощта. Изтегнах се до Мария, без да я докосвам. Тя въпреки това ме усети.

— Джон — промърмори, без да се събуди.

Глава осемнайсета

— Ние, търговците на произведения на изкуството, живеем от едно просто и примитивно човешко качество — доволно обясняваше Реджиналд Блек. — От алчността на човека да притежава всичко. Това е много странно, защото всеки знае, че рано или късно ще умре и няма да може да вземе нищо със себе си. А още по-странно е, защото всеки знае, че музеите са пълни с прекрасни картини — картини с качество, каквото рядко се среща. Бил ли сте в музея „Метрополитън“?

Кимнах.

— Даже два пъти.

— Трябва да ходите там всяка седмица, вместо да играете шах с руския фалшификатор на водка във вашия почасов хотел. Видяхте ли Вавилонската кула? А пейзажа от Толедо на Греко? Те просто си висят там и нищо не струва да отидеш да ги видиш. — Реджиналд Блек пиеше коняка си — този за клиенти, които купуваха за повече от двайсет хиляди долара — и мечтаеше: — Безплатни произведения на изкуството. Какво би могло да се спечели от тях…

— И това ли е странната човешка алчност за притежание?

— Не — отговори той укорително и дръпна ръката си, с която искаше да ми налее втора чаша коняк. — Това е моята търговска страст, наследена от древните ми предци, която винаги е във война с любовта ми към произведенията на изкуството и която за съжаление винаги побеждава. Но защо хората не ходят по-често в музеите, за да могат там безгрижно да се наслаждават на най-прекрасните картини, вместо на скъпи цени да купуват няколко незавършени картини на Дега, които ще си закачат в жилищата, където веднага ще започне страхът от крадци, прислужници, разхождащи се с метлите си, и гости, гасящи фасовете си върху тях? Музеите имат много по-добри картини от почти всички така наречени колекционери.

Засмях се.

— Вие сте анти търговец на изкуство. Ако хората ви слушаха, скоро никой нямаше да си купува картини. Вие сте Дон Кихот на вашето съсловие.

Блек кротко се засмя и посегна към бутилката коняк.

— Толкова много се говори за социализъм — каза той. — При това най-прекрасното на света е свободно за всеки. Музеите, всички библиотеки, а също и музиката — великолепни концерти по радиото — всички концерти на Тосканини и симфониите на Бетовен всяка седмица в „Часът за гости“. Ако някога е съществувало подходящо време да водиш удобен, отшелнически начин на живот, то това е сега. Вижте колекцията ми от книги за изкуството! За какво ти е да притежаваш и картини, като освен това ги има и в музеите? Понякога ми се иска да се откажа от професията си и да живея свободен като птичка!

— Защо не го направите? — попитах аз и посегнах към чашата, която ми бе налял.

Той въздъхна.

— Противоречието на моята природа!

Погледнах човека, против волята си благодетел на човечеството. Той притежаваше великолепното качество да вярва на всичко, което казва в момента. Фактът, че всъщност не вярваше на нищо, го предпазваше от това да се превърне в самохвалстващ глупак, и го обгръщаше с блестящ ореол. Без да го знае или признава, в живота си той бе актьор.

— Онзи ден ми се обади старият Дюран Втори — продължи той. — Има около двайсет милиона долара и искаше да си купи от мен малка картина на Реноар. Имал рак в последен стадий и знае това. Лекарите му давали няколко дни живот. Взех картината със себе си. Стаята на стареца миришеше на смърт, въпреки всичката антисептика. Смъртта е най-натрапчивият парфюм, който прониква навсякъде. Старецът се бе превърнал в скелет с огромни очи и големи кафяви петна по пергаментовата си кожа. Той разбира нещо от картини, което е рядкост. А още повече разбира от пари, което не е рядкост. Поисках му двайсет хиляди долара. Той предложи дванайсет. С ужасно свирене в гърдите и кашляне стигна до петнайсет. Аз видях, че иска на всяка цена да има картината и останах твърд. Той също. Представете си. Милионер, на когото остават само няколко дни живот, се бори като вехтошар за една последна радост. При това той мрази наследниците си.

— Милионерите изненадващо оздравяват — казах аз. — Стават чудеса. Как свърши всичко?

— Взех си картината. Ето я там. Погледнете я.

Беше един много мил портрет на младата мадам Хенриет. Около тънката й шия се открояваше лента от черно кадифе. Портретът бе нарисуван в профил и не представляваше нищо друго, освен младостта и спокойното очакване на идващия живот. Нищо чудно, че умиращият стар Дюран Втори е искал да я има, както някога цар Давид Вирсавия.

Реджиналд Блек си погледна часовника.

— Време е да се върнем към реалността. След четвърт час ще дойде търговецът на оръжия Купър. Американските войски навсякъде са в настъпление. Списъците на мъртвите стават все по-дълги. За Купър това е времето за жътва. Той непрестанно снабдява. На картините му би трябвало да се сложат траурни ленти за мъртвите. И между всеки две от тях по една картечница или огнехвъргачка.

— Това вече веднъж ми го казахте. Когато Купър купи последната картина на Дега. Защо, въпреки всичко, му я продадохте?

— И това вече веднъж ви обясних — каза Реджиналд Блек ядосано. Заради моята фатална, демонична природа, ала Джекил и Хайд. Но Купър ще плати за това, което прави! Ще му поискам десет хиляди долара повече, отколкото на един друг купувач, който продава на едро изкуствен тор и ибришимени конци! — Блек се ослуша към вратата. Аз също чух звънеца. — Десет минути по-рано — промърмори Реджиналд. — И това е един от триковете му. Или по-рано, или по-късно. По-рано, за да обясни, че тъкмо минавал оттук и имал само няколко минути време, защото трябвало да заминава за Вашингтон или Хаваите — по-късно, за да ме поизмъчи и да ме омаломощи. Ще му поискам единайсет хиляди долара и можете да ми отсечете ръката, ако отстъпя и с един цент. Да действаме бързо! Да скрием нашия личен коняк и да извадим посредствения коняк за клиенти. Тази хиена на бойното поле трябва да бъде гощавана само със скапан коняк; за съжаление той разбира от коняк повече, отколкото от картини. А сега вървете на вашия наблюдателен пост; ще позвъня, ако имам нужда от вас.

На наблюдателния си пост отворих вестника. Блек имаше право; американските войски навсякъде бяха в настъпление, фабриките на Купър явно работеха на пълни обороти, за да произвеждат бърза смърт — но нямаше ли тази хиена по някакъв особен начин право също да се смята за благодетел на човечеството, както и благодетелят на милионерите Реджиналд Блек? Няма ли Европа и светът да бъдат освободени чрез смърт от един по-голям убиец, който искаше да пороби Европа и да изтреби цели нации? Нямаше отговор на това, а и да имаше, той беше безизходен и кървав.

Оставих вестниците и се загледах през прозореца. Колко бързо убийството можеше да променя името си! А също и великите понятия като чест, свобода и човечност. Всяка страна ги тълкуваше по свой начин, и колкото по-ужасна бе диктатурата, толкова по-човечни бяха имената, под които убиваше. А убийството! Какво бе убийството? Не бе ли и отмъщението убийство? Къде започваше безпорядъкът и къде законът? Понятието закон не е ли било убито от пазителите на закона? От бюрократите в Германия и корумпираните им съдии, които по своя воля подпомагаха държавата на престъпниците? Кой закон остана, освен отмъщението?

Изведнъж чух звънеца. Слязох долу. Лъхна ме облак дим от хавански пури.

— Господин Зомер — запита ме Реджиналд Блек през синия дим, — казвал ли сте на господин Купър, че тази картина е по-лоша от онази на Дега, която той скоро купи?

Погледнах изненадано Купър. Хиената бе излъгала и знаеше това; знаеше също и че аз бях в капан, защото не можех да го обявя за лъжец, без да предизвикам раздразнението му.

— Никога не бих твърдял за майстор като Дега, че е по-добър или по-лош — казах аз. — Това бе основата на моето възпитание в Лувъра; възможно е само една картина да е по-добре разработена от друга; това е разликата между скица, етюд и картина с подпис на художника. Нито една от двете картини на Дега не е подписана. Това, според професор Майер, им дава високия ранг на недовършеното, който открива пространство за фантазията.

Реджиналд Блек ме погледна изумен от моите знания; бях прочел този цитат пет минути преди това на наблюдателния си пост, където имаше малка библиотека.

— Е, какво ще кажете? — обърна се той към Купър.

— Дрън-дрън! — отвърна пренебрежително мъжът с лице като бифтек. — Лувър, Мувър! Кой вярва на подобни глупости! Той каза, че картината е по-лоша. Слухът ми е добър.

Знаех, че приказваше тези неща, за да свали цената; но не смятах, че заради това трябва да се оставя да ме обижда.

— Господин Блек — казах, — смятам, че разговорът вече става излишен. Току-що се обади господин Дюран и каза, че иска картината; ние ще му я занесем.

Купър се изкикоти като пуяк.

— Не се опитвайте да блъфирате! Случайно знам, че Дюран Втори е на смъртния одър. На него вече не му трябват картини; трябва му ковчег!

Той погледна триумфиращо Реджиналд Блек, който остана невъзмутим.

— И аз знам това — каза хладно. — Вчера бях при него.

Купър махна с ръка.

— Ще тапицира ковчега си с картини на импресионисти ли? — попита той язвително.

— Това един страстен и разбиращ колекционер като Дюран никога не би направил. Но той иска във времето, което му остава, да живее, да си достави всяка радост, която може. Парите в такива случаи не играят роля, господин Купър. На прага на смъртта човек вече не се пазари. И, както току-що чухте, Дюран Втори иска картината на Дега.

— Добре. Изпратете му я.

Блек дори не мигна.

— Опаковайте картината, господин Зомер, и я занесете на господин Дюран Втори. — Той взе картината от статива и ми я подаде. После стана. — Радвам се, че всичко приключи така добре, господин Купър. Много щедро от ваша страна да се откажете от картината, за да зарадвате един умиращ. Продават се и други картини на Дега. Може би през следващите пет или десет години отново ще намерим картина със същото високо качество като тази. За съжаление друго не мога да ви предложа; това беше най-добрата ми картина.

Аз тръгнах към вратата. Не вървях бавно, както очакваше Купър, а бързо, сякаш трябваше на секундата да стигна до болничното легло на Дюран Втори. Очаквах Купър да ме спре на вратата. Той не го направи. Разочарован се качих на наблюдателния си пост; имах чувството, че съм провалил сделката на Блек.

Но аз все още не го познавах достатъчно добре. Извикаха ме отдолу след петнайсет минути.

— Картината няма ли я вече? — попита Блек с мекия си глас.

— Господин Зомер тъкмо тръгна с нея по стълбите — отговорих с преправен глас.

— Настигнете го. Трябва да я върне!

Набързо опаковах картината и слязох долу, за да я разопаковам отново.

— Оставете я опакована — каза Купър намусено. Днес следобед я донесете в жилището ми. Тогава можете да ми кажете, че имате и трета, още по-добра картина на Дега, мошенико.

— Има още една подобна със същото качество — отговорих хладно. — Имате право, господин Купър.

Купър вдигна глава като ужасен боен кон, който иска да изцвили. Реджиналд Блек ме погледна с любопитство.

— Виси от двайсет години в Лувъра в Париж — казах аз. — И не се продава.

Купър въздъхна облекчено.

— Спестете ми шегите си — изръмжа той и си тръгна.

Реджиналд Блек сложи коняка за клиенти настрана и извади нашата лична бутилка.

— Гордея се с вас — каза той. — Дюран Втори наистина ли се обади?

Кимнах.

— Иска отново да види малката картина на Реноар. Младата мадам Хенриет. Изглежда бе точно на време.

Блек извади стодоларова банкнота от един портфейл от червен марокен.

— Премия за смело държание пред врага.

Прибрах я.

— Получихте ли почетното възнаграждение от Купър? — попитах.

— Всеки цент — каза Блек. — Нищо не е по-достоверно от половината истина. Трябваше да се закълна пред Купър в живота на децата си, че вчера съм бил при Дюран.

— Ужасна клетва.

— Но аз бях там. С картината на Реноар. Купър не ме накара да се закълна за Дега.

— И все пак — рекох аз. — Какъв звяр!

Блек се усмихна като херувим.

— Аз нямам деца — отвърна той.

— Джеси — казах изплашено. — Колко добре изглеждаш!

Тя лежеше в болничното легло, някак смалена, сива, восъчна и отпаднала. Само очите й бяха неспокойни и по-големи от обикновено. Опита се да се усмихне.

— Всички казват така. Но аз имам огледало. Само то ми казва истината.

Двете близначки безшумно шетаха наоколо. Бяха донесли ябълков сладкиш и термос кафе.

— Кафето тук е ужасно слабо — каза Джеси. — Не мога да ви предложа от него. Близначките са донесли по-хубаво за вас. — Тя се обърна към Роберт Хирш. — Изпий една чаша, Роберт. Заради мен.

Хирш и аз се спогледахме.

— Разбира се, Джеси — каза той. — Твоето кафе винаги е било най-доброто — в Париж, в Марсилия и тук, в Ню Йорк. Колко пъти с него си ни спасявала от депресия. На Коледа през 1941-ва в катакомбите на Париж, в хотел „Лутеция“ в Келер. Горе кънтяха ботушите на маршируващите немски войници; долу старият търговски съветник Буш бе решил да се самоубие — като евреин той не искаше да изтърпи християнския празник на любовта. Всички ние нямахме почти нищо за ядене. Тогава ти се появи като коледен ангел с огромна кана кафе. И два ябълкови сладкиша. Бе дала за това една брошка с рубин на собственика на хотела, а му бе обещала и пръстен с рубин, ако не ни предадеше една седмица. Беше времето на паниката и на първия огромен страх. Ти обаче се смееше и караше дори болния от диабет старец Буш да се засмее. Тогава ти спаси всички ни с прекрасното си кафе, Джеси.

Тя го слушаше засмяно и жадно. Той седеше в креслото като ориенталски разказвач на приказки.

— Но Буш умря една година по-късно — каза тя.

— Той не бе убит в немски концентрационен лагер, а във френски лагер за интернирани, Джеси. И ти преди това го преведе през окупираната зона. В най-хубавите си дрехи, Джеси. С перука и хубав костюм от шотландска вълна, и дамско палто в ръждивочервено. От предпазливост, да не би да го спрат и да му се наложи да говори, ти му направи огромна превръзка и той изглеждаше, сякаш бе прегракнал. Ти беше гений, Джеси…

Тя го слушаше така, сякаш той наистина разказваше приказки; а това бе безпощадната и безутешна истина, която само тук, сред миризмата на болничната стая, леката миризма на мъртва кръв, дезинфекция, гной и на жасминовия парфюм, с който близначките бяха напръскали навсякъде, звучеше като нещо нереално. За Джеси това бе като приспивна музика; тя слушаше с притворени очи.

— Но ти ни преведе оттам с твоята кола, Роберт — каза след малко. — С твоята кола като испански вицеконсул с дипломатически номер. — Тя изведнъж се засмя. — А какво направи ти по-късно! Но аз вече бях в Америка.

— Слава богу, че беше тук — продължи Хирш със същия монотонен напевен тон като преди. — Какво ли щеше да стане иначе с всички нас? Ти си скъса обувките от тичане, за да получиш декларации за поръчителство и да събереш пари, за да можем ние да бъдем спасени…

— Не, ти, Роберт — каза Джеси и се усмихна почти дяволито. — Ти винаги си бил в състояние да си помогнеш сам.

Беше станало тъмно. Близначките бяха застинали като грациозни сови на столовете си. Дори и кукумявката Липшюц пазеше тишина. Авторът на кървавия списък броеше беззвучно пред себе си. Той пръв се сбогува, когато влезе медицинската сестра, за да провери превръзките и да измери температурата. Бе нежна душа и не понасяше гледката на кръв; освен в своята фантазия. Хирш стана.

— Мисля, че ни гонят, Джеси. Скоро пак ще дойда. Но и ти съвсем скоро ще бъдеш отново при нас.

— Ах, Роберт! Откъде знаеш?

— От Равик и Босе, твоите доктори.

— Не ме ли лъжеш, Роберт?

— Не, Джеси. Не ти ли го казаха и самите те?

— Всички лекари лъжат, Роберт. От състрадание.

Хирш се засмя.

— Ти не се нуждаеш от състрадание, Джеси. Ти си толкова смела жена.

— Вярваш ли, че ще изляза оттук? — попита тя и изведнъж го погледна изплашено.

— Ти не вярваш ли, Джеси?

— През деня се опитвам. Но нощем преставам да вярвам.

Сестрата отбеляза резултата от измерването на температурата върху картата, закачена в долния край на леглото.

— Колко е, Лудвиг? — попита Джеси. — Не разбирам тези градуси по Фаренхайт.

— Мисля, че са точно трийсет и осем — казах аз. — Това е нормално след операция.

И аз самият не знаех как се изчисляват градусите от Фаренхайт в Целзий; но знаех, че за болните е най-добре, когато им дадеш бърз отговор.

— Знаете ли, че са бомбардирали Берлин? — прошепна Джеси.

Хирш кимна.

— Както и Лондон, Джеси.

— Но Париж не е бил бомбардиран — каза тя.

— Не, от американците не — отвърна Хирш търпеливо. — А на германците не бе необходимо да го бомбардират. Той бе техен от лятото на 1940-та, Джеси.

Тя кимна малко виновно. Бе усетила леката укорителна нотка в отговора на Роберт.

— Англичаните са бомбардирали в Берлин и Баварския площад — каза тя. — Там живеехме ние.

— Ти не си виновна, Джеси — отвърна Хирш много нежно.

— Нямам предвид това, Роберт.

— Знам какво имаш предвид, Джеси — каза Хирш. — Но мисли за номер две от законите на Лаон: Винаги прави само едно нещо в даден момент — иначе ще се объркаш и Гестапо ще те залови. А твоята работа сега е да оздравееш. Скоро. Всички ние се нуждаем от теб, Джеси.

— Тук за какво съм ви? За да ви правя кафе. Тук никой няма нужда от мен.

— Най-много се нуждаем от хората, които си мислят, че никой не се нуждае от тях. Аз, например, се нуждая от теб.

— Ти, Роберт — отвърна Джеси изведнъж почти кокетно. — Ти не се нуждаеш от никого.

— Повече от всички други, Джеси. Вярвай ми.

Това беше странен диалог; почти като този между хипнотизатор и неговия медиум; но в него имаше и нещо като нежното, абстрактно любовно обяснение на вълшебник към една винаги покорно следваща го стара жена, над която се спускат утеха и умора.

— Трябва да си тръгвате — каза медицинската сестра.

Близначките, които бяха останали, веднага се изправиха. На студеното осветление и те изглеждаха призрачни и бледи. И двете бяха обути в тесни работни панталони. Все още търпеливо чакаха да бъдат открити за някой филм. Тръгнахме по празния коридор. Близначките пристъпваха пред нас. „Каква гледка за любителя на женски задници Бах“, помислих си.

— Странно — казах, — че отдавна не са си хванали по някой обожател.

— Те не искат никого — отвърна Хирш. — Живеят при Джеси и чакат шанса си да играят някъде близначки; затова и остават така здраво вкопчени една за друга. Никъде не можеш да видиш едната без другата. Сама всяка от тях се чувства загубена.

Излязохме навън в топлото вечерно вълнение на живота. Улицата гъмжеше от бързащи хора, които не знаеха нищо за смъртта.

— Как е Джеси, Роберт? — попитах. — Наистина ли скоро ще се върне?

Хирш поклати глава.

— Отворили са я, Лудвиг, и отново са я затворили. Вече нищо не може да я спаси. Питах Равик. Има метастази навсякъде. В Америка не мъчат хората с ненужни операции, когато вече е късно. Оставят ги да умрат на спокойствие, ако може да се нарече спокойствие, когато някой по цял ден крещи, защото упоителните средства вече не помагат. Но Равик се надява, че тя има пред себе си още няколко що-годе добри месеца. — Хирш се спря и ме погледна безпомощно и ядосано. — Само преди година е можело да бъде спасена. Но тя никога не се е оплакала; смятала е, че е от възрастта и другото винаги е било много по-важно. Винаги е била заобиколена от нещастни хора, за които е трябвало да се грижи. Този проклет пожертвователен героизъм! А сега тя лежи и не може да бъде спасена.

— Подозира ли нещо?

— Разбира се, че подозира. Тя, като всички емигранти, не вярва, че нещо би могло да свърши добре. Затова беше и проклетият театър, който й разиграх. Ах, Лудвиг! Ела с мен да пийнем по една ракия. Това ме разстрои повече, отколкото очаквах.

Вървяхме мълчаливо по светлите вечерни улици, по които септемврийската светлина се смесваше с тази от хилядите лампи от витрините. Наблюдавах Роберт Хирш по време на неговия разговор с Джеси. Не само лицето на Джеси, и неговото лице се бе променило — и ми се струваше, че не само нейното лице бе озарено от утехата на спомените, а и това на Хирш, на макавея. Изведнъж ме обхвана страх. Знаех, че понякога спомените трябва да се заключват, като отрова, докато човек не си ги поиска обратно, иначе те можеха да убиват. Скришом погледнах Хирш. Лицето му отново бе придобило предишното си напрегнато и мълчаливо изражение.

— Какво ще стане, ако в един миг Джеси престане да издържа всичко това? — попитах аз.

— Мисля, че Равик няма да я остави да страда, сякаш е разпъната на кръст в концентрационния лагер на Бога — мрачно отвърна той. — Но ще изчака, докато тя не го поиска. Разбира се, няма да е необходимо да му го казва. Той ще го усети. Бе го усетил и при Жоан Маду. Но аз мисля, че Джеси няма да го поиска. Тя ще се бори за всеки час живот. — Роберт Хирш отвори вратата на магазина си. Усетихме студения полъх от климатика. — Сякаш идва от гроба на Лазар — каза той и изключи апарата. — Мисля, че вече нямаме нужда от това — добави. — Този гаден, изкуствен въздух! След сто години всички ще живеем под земята, в страх от нашите ближни. Тази война не е последната, Лудвиг. — Той извади бутилка коняк. — Сигурно вече пиеш по-добър при господин Блек — каза с изкривена усмивка. — Търговците на картини винаги имат добър коняк. По понятни причини.

— Мъртвият ми дядо Зомер не е имал — отвърнах аз. — А аз предпочитам да изпия чаша вода с теб, отколкото с Блек неговия „Наполеон“. Как е Кармен, Роберт?

— Мисля, че я отегчавам.

— Що за безсмислица! По-скоро бих те разбрал, ако ми беше казал, че тя те отегчава.

Той тръсна глава.

— Това е невъзможно. Вече ти обясних. Аз никога не мога да я разбера, затова и тя никога не ме разбира. Тя притежава магическата отчужденост на абсолютната наивност. Съчетано с нейната спираща дъха красота, това вече не е обикновена глупост, а се превръща в цяло преживяване. А аз за нея съм един продавач на радиоапарати, който е малко вей-хай-вей и всъщност я отегчава. Дори не е и добър продавач.

Погледнах го. Той се усмихваше тъжно.

— Останалото го няма, забравено е, вече може да помогне само на една болна с един миг спомени. Ние сме спасени, Лудвиг, но дори и благодарността за това вече е изтрита. Тя не е достатъчна, за да запълни живота ми. Погледни ги само, нашите познати. От потъващ кораб те са захвърлени на плаж, където дишат и се примиряват с някакво съществуване между оцеляването и непълноценния живот. Някои може би ще излязат от него и ще свикнат. Но аз не, а сигурно и ти няма да можеш. Великият, шеметен миг на спасението отмина. Ежедневието отдавна отново започна — едно ежедневие без посока.

— Не и за мен, Роберт. Още не. За теб също не.

Той поклати глава.

— За мен повече, отколкото за всеки друг.

Знаех какво има предвид. Времето във Франция бе за него време на преследване. Той почти единствен не бе безпомощна жертва, самият той се бе превърнал в преследвач, който, противопоставяйки своята хитрост и интелигентност на твърдоглавия варваризъм на немските СС-канибали, бе спечелил. За него, и почти само за него, окупацията на Франция беше лична война, а не брутално залавяне на безпомощни жертви. И ужасът изглежда бавно настъпваше: всяка преживяна опасност в съзнанието постепенно се покрива с блясъка на кървава романтика, но само ако човек е излязъл от нея здрав и неосакатен. А Роберт Хирш бе здрав, поне външно.

Опитах се да отвлека вниманието му.

— Босе получи ли парите си? — попитах.

Той кимна.

— Беше просто. Но въпреки това не ми е приятно да правя подобни неща. Аз не съм Немезида за евреи мошеници. Не вярвам в големите душевни промени от нещастие, а от щастие пък съвсем не. Не всички евреи са ангели. — Той стана. — Какво ще правиш довечера? Да отидем заедно да хапнем в „Кралят на морето“.

Разбрах, че имаше нужда от мен. Почувствах се като предател, когато отговорих:

— Имам уговорка с Мария. Трябва да я взема от фотографа й. Ела с мен.

Той поклати глава.

— Върви. Дръж това, което имаш. Беше просто хрумване.

Знаех, че ще откаже. Той искаше да бъде насаме с мен, да пийнем и да поговорим.

— Ела с мен — казах още веднъж.

— Не, Лудвиг. Друг път. Днес не съм добър компаньон. Дявол знае какво ще стане, но откакто съм тук, не понасям мисълта за смъртта. Особено когато се промъква така, както при Джеси. Трябваше да стана лекар като Равик, тогава щях да се опитам да се боря срещу нея. Може би всички ние сме се сблъсквали прекалено често със смъртта за нашата възраст.

Беше вече късно, когато стигнах до къщата на фотографа. От прозорците на горния етаж прожекторите хвърляха своята коса, ярка светлина на улицата. Белите завеси на ателието бяха спуснати и през тях се виждаха движещи се сенки. В осветения четириъгълник на улицата бе паркиран жълт ролс-ройс. Беше същият автомобил, с който Мария ме бе закарала до „Кафе Хилденбург“ на Осемдесет и шеста улица.

За миг се поколебах и размислих дали да не се върна при Хирш в самотния му магазин. Тогава ми хрумна, че от прибързани действия съм направил вече много грешки в живота си, и се качих по стълбите.

Веднага видях Мария. В бяла рокля със златни цветя тя стоеше на подиума пред един изкуствен бял люляков храст. Забелязах, че и тя ме е видяла, въпреки че не можеше да помръдне, защото точно в момента я снимаха. Бе застанала високо изправена като статуя и ми напомни за устремената напред стойка на „Нике от Самотраки“ в Лувъра. Беше много красива и в един миг почти не вярвах, че ми принадлежеше, толкова дива и устремна, и самотна изглеждаше. Тогава усетих как някой ме дръпна за ръкава.

Беше производителят на коприна от Лион. Плешивата му глава блестеше от пот. Това ме изненада. Винаги съм мислел, че плешивите глави не се потят.

— Прекрасно, нали? — прошепна той. — Повечето неща са от Лион. Бяха донесени с бомбардировачите. След като Париж е свободен, скоро ще получим още повече коприна от там. През пролетта всичко отново ще се нормализира. Слава богу, нали?

— Да, слава богу! Смятате ли, че тогава войната ще свърши?

— За Франция ще свърши много по-рано. Вече е само въпрос на месеци и всичко ще е приключило.

— Сигурно ли е това?

— Съвсем сигурно. Току-що говорих с Мартин от Държавния департамент.

„Няколко месеца — помислих си. — Няколко месеца, които ми остават с тази осветена от прожекторите младост, стояща на подиума, безкрайно чужда и желана, и близка.“ В следващия миг Мария промени стойката си и заслиза по стълбите, бързайки към мен.

— Лудвиг…

— Знам — казах аз. — Жълтият ролс-ройс.

— Аз не знаех — шепнеше тя. — Не очаквах. Обадих ти се. Ти не беше в хотела. Не исках…

— Мога да си тръгна, Мария. И без това исках да остана при Роберт Хирш.

Тя ме погледна.

— Не исках да кажа това…

Усетих миризмата на топлата й кожа, на пудрата и грима.

— Мария, Мария! — извика фотографът Ники. — Снимаме, снимаме! Докога да те чакаме?

— Не е така, както мислиш, Лудвиг — прошепна тя. — Остани! Искам…

— Здравей, Мария — каза някой зад мен. — Снимките станаха прекрасни. Няма ли да ме представиш?

До мен застана едър мъж на около петдесет години.

— Господин Лудвиг Зомер, господин Рой Мартин — каза Мария съвсем спокойно. — Извинете ме. Трябва да се връщам на подиума. Скоро ще свърша.

Мартин остана до мен.

— Не сте американец, нали? — попита той.

— Лесно може да се познае — отговорих без желание.

— Какъв сте? Французин?

— Германец без поданство.

Мартин се усмихна.

— Неприятел, значи. Колко интересно.

— Не и за мен — казах приветливо.

— Сигурно е така. Емигрант ли сте?

— Аз съм човек, прокуден в Америка — отговорих. Мартин се засмя.

— Значи бежанец. Какъв паспорт имате в момента?

Видях как Мария се качваше на подиума. Беше с лятна рокля на големи шарени цветя.

— Това разпит ли е? — попитах спокойно.

Мартин отново се засмя.

— Чисто любопитство. Защо? Страхувате се от разпит ли?

— Не. Но имам много зад гърба си. Като бежанец, както ме нарекохте.

Мартин въздъхна.

— Виновни са условията, които създаде Германия.

Усетих, че той искаше да ме стресне и да ме накара да се почувствам несигурен. Разбрах и предпазливата заплаха да не навлизам в негови води.

— Евреин ли сте? — попита той.

— Очаквате ли отговор?

— Защо не? Изпитвам голяма симпатия към този нещастен, опозорен народ.

— За първи път някой в Америка ми задава такъв въпрос.

— Ами — отвърна Мартин. — И емиграционните власти ли не са ви питали?

— Те, естествено, ме питаха. Това бяха служители, изпълняващи дълга си. Но освен тях никой не ме е питал.

— Странно — усмихваше се Мартин, — колко чувствителни са евреите, когато им зададеш този въпрос.

— Не е толкова странно — отвърнах, чувствайки, че погледът на Мария Фиола бе насочен към мен. — През последните десет години прекалено често им е бил задаван — от служители на Гестапо, от убийци, палачи и жандарми.

За миг очите на Мартин се присвиха. После отново се усмихна.

— Е, вие не приличате особено на такъв. Пък и без друго в Америка няма от какво да се страхувате.

— Знам — казах. — Антисемитизмът тук се ограничава до снобски хотели и клубове, които не приемат евреи.

— Добре сте ориентиран — отвърна Мартин. После внезапно каза: — След това смятам да отида с Мария Фиола на вечеря в „Ел Мороко“. Искате ли да се присъедините?

Само за миг бях изненадан от коварния капан и нямах ни най-малко желание да бъда направен смешен като опитно зайче пред очите на Мария от един служител, на когото не можех да отговарям, както исках, страхувайки се от моето не съвсем безупречно положение.

— Колко жалко — отговорих. — Но вече имам уговорка. С главния равин Нусбаум от Бруклин. Канен съм там за Сабат. Може би друг път. Много ви благодаря.

— Е, щом сте толкова религиозен — Мартин се обърна, едва прикривайки триумфа си.

Аз си тръгнах, когато видях, че подиумът е празен. Моделите се преобличаха зад големия чадър. Така беше добре. Не се нуждаех от повече унижения. В джоба ми бяха стоте долара от Реджиналд Блек. С тях исках да заведа Мария в ресторант „Воазен“. Не бях сигурен дали тя имаше уговорка с Мартин. Вероятно не. Но защо се беше обаждала от Ники? Не знаех това. Стигаше ми за днес.

Тръгнах бързо, за да хвана Роберт Хирш. По пътя се упреквах, че го бях оставил, когато имаше нужда от мен. Той никога не би го направил. Е, получих си го. Чувствах се засрамен, огорчен и унизен. Струваше ми се, че Роберт Хирш имаше право: ние завинаги ще бъдем просто изтърпявани, хора втора класа, чужди на това място, защото не бяхме родени тук, където можехме да живеем. И да можехме да се върнем в Германия, и там щяхме да си останем такива. Никой няма да ни посрещне с радостни възгласи. И там ще се отнасят с нас като с бежанци и дезертьори, защото сме избягали от концентрационните лагери и крематориумите.

В магазина на Роберт Хирш беше тъмно. В стаята му също. Спомних си, че ми каза, че иска да вечеря в „Кралят на морето“, и бързо тръгнах натам; изведнъж почувствах, че ще се случи нещо ужасно, и тичах почти по целия път; достатъчно често съм виждал как е било въпрос на минути нещо да бъде предотвратено.

Големите прозорци на ресторанта блестяха с ярка светлина. Спрях се за миг, за да си поема дъх, преди да вляза вътре. Нещастните омари с вдървените си щипки бавно мърдаха върху ледените плочи, които бяха мъчение за тях — мъчение, каквото изпитваха и затворниците в немските концлагери, когато войниците с чувство за хумор от СС ги заливаха с леденостудена вода и те се вкаменяваха като ледени стълбове на студения вятър.

Веднага видях Роберт Хирш. Беше сам на масата с един омар пред себе си.

— Върнах се, Роберт — казах аз.

Лицето му светна за секунда и той веднага попита:

— Какво се е случило?

— Нищо, Роберт. Странно е все още да смятаме, че трябва да се е случило нещо лошо, когато решим да променим плановете си. Това е минало. В Америка такива неща не се случват лесно.

— Така ли?

— Мисля, че не.

— Полицията може да дойде и в Америка. И емиграционните власти.

За момент ме обля вълна на ужас; но и тези кратки, горещи усещания ми бяха познати от години. Помислих си, че няма да се отърва от тях никога в живота си. Беше ужас, подобен на този, който усетих при Мартин, когато ме попита за паспорта ми.

— Седни, Лудвиг — покани ме Хирш. — Все още ли си против омарите?

— Да — отвърнах. — И все още съм за живота; независимо в каква форма. Само човекът има огромното предимство да го приключи сам, когато вече не издържа.

— Има го. Но не винаги. Не и в немските концлагери.

— И в тях, Роберт. Познавах един, на когото всяка вечер даваха въже, за да се обеси. През третата нощ той го направи. Трябваше да моли свой приятел да му помогне. На колене. Преди това го бяха пребили почти до смърт и нямаше сили сам да направи възела. Той се задуши полулегнал, на колене.

— Каква ужасна тема за разговор на маса — каза Хирш. — И всичко, само защото спасих един нещастен омар от страданията му на витрината. Какво ще искаш?

— Рачешки крачета. Нищо, че изглеждат като печени кости. Поне са мъртви от дни.

— Огромна разлика! — Хирш ме погледна изпитателно. — Днес фантазията ти е доста мрачна. Така обикновено става с човек, на когото нещо не му е провървяло в любовта.

— Нищо не се е случило. Просто не може винаги всичко да става така, както на човек му се иска. Радвам се, че съм тук, Роберт. Спомни си за Лаон: И бягството навреме е изкуство. Все пак е по-добре, отколкото бавно да бъдеш изпечен.

Хирш се засмя.

— Добре, Лудвиг. Има и друг вариант: когато се връщаш, не трябва да държиш надгробни слова. Трябва да забравиш това, което се е случило; иначе е по-добре да не се връщаш. Колко време имаш тази вечер?

— Колкото искам.

— Тогава да отидем на кино и после да се захванем с коняка у нас. Тази вечер е вечер за напиване.

Върнах се късно в хотела, Феликс О’Брайън ме чакаше.

— Някаква дама се обади два пъти. Каза вие да й позвъните.

Погледнах часовника. Беше два часа през нощта и не чувствах сигурни нито краката си, нито главата си.

— Добре, Феликс — кимнах. — Ако ме потърси пак, кажете й, че спя. Ще й се обадя утре сутринта.

— Добре ви е на вас — отвърна Феликс. — Дамите ви се лепят като мухи на мед. Човек като мен…

— Добре го казахте, Феликс — казах аз. — И вашето време ще дойде. Тогава ще разберете колко прекрасна е била свободата.

— Свобода, дрън-дрън — каза Феликс. — Силно миришете на коняк. Добър ли беше?

— Вече не знам, Феликс.

Събудих се, защото някой бе застанал на вратата.

— Кой е там? — попитах и посегнах да светна лампата.

— Аз съм — каза Мария.

— Мария! Откъде дойде?

Тя се открояваше неясна, тъмна и малка на жълтата светлина от коридора. Не можах да я позная, въпреки че нощем винаги оставях малка светлинка на рамката на прозореца.

— Кой те пусна? — попитах, все още невярващ, и запалих лампата до леглото си.

— Феликс О’Брайън, единствената човешка душа с разбиране за особените ситуации. Мойков е излязъл с водката, а ти… — отвърна тя, опитвайки се да се усмихне. — Исках да видя с кого вече си ми изневерил.

Погледнах я. Конякът все още бучеше в главата ми.

— Това е… — започнах, но навреме се сетих за Лаон и варианта на Роберт Хирш. — Стой! — казах. — Къде е диадемата на Мария Антоанета?

— В касата на Ван Клиф и Арпел. Трябва да ти обясня…

— За какво, Мария? Аз трябва да ти обясня — но нека просто и двамата да оставим това! Къде вечеря?

— От хладилника на Петдесет и седма улица. Татарска пържола с водка и бира. Много тъжно, като пътуващ пилигрим.

— А аз имам стодоларова премия от Реджиналд Блек в джоба си, за да я похарча за теб! Така ни се пада. Постъпих детински.

Почука се.

— По дяволите — възкликнах. — Това вече полицията ли е? Доста са бързи!

Мария отвори вратата. Беше Феликс О’Брайън с кана кафе.

— Помислих си, че това ще ви е необходимо — рече той.

— И още как, вие сте злато! Откъде го взехте?

Феликс О’Брайън се подсмихна, поглеждайки срамежливо Мария.

— Всяка вечер, когато господин Раул излиза, му приготвяме кана горещо кафе. Той досега не се е прибрал. А също и аспирин. Той винаги се запасява с огромна опаковка от него и няма да забележи, ако господин Зомер вземе няколко. Мисля, че три ще стигнат. — Той се обърна към мен. — Или трябват повече?

— Никакъв аспирин, Феликс. Кафето е достатъчно. Вие ни спасихте живота.

— Запазете каната — предложи Феликс. — Аз имам още една резервна за господин Раул.

— Какъв луксозен хотел — възкликна Мария.

Феликс козирува.

— Сега трябва да се връщам, за да приготвя кафето за господин Раул. Той е непредвидим.

Затвори вратата след себе си. Погледнах Мария. Забелязах, че искаше нещо да каже, но се отказа.

— Ще остана тук — продума накрая.

— Добре — отвърнах. — Това е по-добре от всякакви обяснения. Но аз нямам резервна четка за зъби и съм доста пиян.

— И аз съм пияна — каза тя.

— Не ти личи.

— Иначе нямаше да съм тук — отвърна, без да се помести от вратата.

— Какво си пила?

Мислех за „Ел Мороко“ и Мартин.

— Водка. От тази на Мойков.

— Обожавам те — прошепнах.

Тя се хвърли към мен.

— Внимавай! — предупредих я. — Кафето на Феликс!

Но вече беше късно. Каната изтрополи на пода. Мария бе отскочила назад. Кафето се разля върху обувките й. Тя се смееше.

— Имаме ли нужда от него?

Поклатих глава. Тя свали дрехите през главата си.

— Не можеш ли да загасиш лампата? — попита през смачканата рокля.

— Трябва да съм глупак, за да го направя.

Тя спеше изтощена, плътно притисната към мен. Нощта вече не беше задушна, както през август. Въздухът ухаеше на море и на спокойствието на настъпващото утро. Часовникът тиктакаше до леглото. Беше четири сутринта. Петното от кафе на пода бе черно като засъхнала кръв. Станах съвсем внимателно и постлах върху него вестник. После се върнах.

Мария се размърда.

— Къде беше? — промърмори тя.

— При теб — отговорих. Не бях сигурен какво имаше предвид.

— Какво искаше от теб Мартин?

— Нищо особено. Как е малкото му име?

— Рой. Защо?

— Мислех, че се казва Джон.

— Не, Рой. Джон е мъртъв. Загина във войната. Преди година… Защо?

— Нищо, Мария. Спи…

— Ще останеш ли тук?

— Да.

Тя се протегна и отново заспа.

Глава деветнайсета

— Днес ще дойдат семейство Ласки — говореше Реджиналд Блек. — Те са стари клиенти и се интересуват от рисунки и акварели на големи майстори. Качеството на картините няма за тях такова значение, колкото имената. Типични клиенти с положение. Не знам дали искат да купуват. Когато госпожа Ласки носи смарагдите си, те искат само да видят какво имаме, не да купуват. Когато идва без бижутата си, изгледите са по-сериозни. Госпожа Ласки смята, че това е много изискано. Всеки търговец в Ню Йорк го знае и умира от смях.

— А господин Ласки?

— Той боготвори жена си и я оставя да го тормози. Затова пък той тероризира магазина за панталони на едро на Второ авеню.

— Какво е това „клиенти с положение“? — попитах аз.

— Хора с обществени амбиции, които още не са уверени. Нови пари — не стари, наследени. Тук ние влизаме в ролята на посредник. Обясняваме на новия милионер, че ще принадлежи към елита, ако колекционира картини. После, когато ги изложи, картините му ще влязат в каталога, а също и името му. Плоско е, но винаги действа. Той е рамо до рамо с фамилиите Мелон, Рокфелер и големите колекционери. — Реджиналд Блек се подсмихна. — Странно е, че големите акули се хващат на тази стръв. Вероятно защото тя съдържа истината. А още по-вероятно, защото зад тях стоят жени.

— Какъв коняк смятате да предложите?

— Никакъв. Ласки не пие. Поне когато е тръгнал да върши работа. Жена му пие само вечер преди ядене. Мартини. Но ние не предлагаме коктейли. Чак толкова няма да се унижим. Един ликьор. Но никакви коктейли. В края на краищата тук не е бар, в който могат да се купуват картини. И без това цялата работа ме отвращава. Какво стана с добрите колекционери отпреди войната? — Реджиналд Блек махна пренебрежително с ръка. — Всяка война води до преразпределение на имуществото. Старото имущество се стопява, новото се гради. И новобогаташите искат възможно най-бързо да станат старобогаташи. — Блек направи пауза. — Но не съм ли ви обяснявал вече това?

— Днес още не — отговорих аз на благодетеля на човечеството, особено на милионерите.

— Хваща ме склерозата — каза Реджиналд и докосна челото си.

— Не бива да се страхувате от това — успокоих го. — Просто ще станете като големите ни политици. Те се повтарят, докато не повярват сами на това, което казват. За Чърчил се говори, че започва речите си още в банята. После ги повтаря на закуска пред жена си като слушател. И така ден след ден, докато не изпробва всички варианти. Слушателите, разбира се, вече отдавна ги знаят наизуст. Сигурно най-скучното нещо на света е да имаш брак с политик.

— Най-скучното е да си скучен — каза Реджиналд.

— Вие наистина не сте, господин Блек. Затова, за щастие, вярвате в себе си само в най-подходящите моменти.

Той се засмя.

— Искам да ви покажа нещо, което никога не е скучно. Снощи пристигна. От освободения Париж. Със самолет. Първият гълъб на Ной с маслиновата клонка, след потопа.

Той донесе от спалнята си една съвсем малка картина. Беше на Мане. Един божур в чаша вода, нищо повече. Блек я сложи на статива.

— Е? — попита.

— Чудесна е! — възкликнах. — Най-прекрасният гълъб на мира, който някога съм виждал. Бог е още жив! Колекционерът на картини Гьоринг не е открил тази скъпоценност по време на окупацията.

— Не. Затова пък я откри Реджиналд Блек. Вземете я със себе си на наблюдателния си пост и й се радвайте. Молете се пред нея. Променете живота си пред нея. Повярвайте отново в Бога.

— Няма ли да я покажете на Ласки?

— Никога! — извика Реджиналд Блек. — Тази картина е за моята лична колекция. Никога няма да бъде продадена. Никога!

Погледнах го малко скептично. Познавах личната му колекция. Тя не бе така непродаваема, както той твърдеше. Колкото по-дълго картините висяха в спалнята му, толкова по-продаваеми ставаха. Реджиналд имаше сърце на артист. Той не вярваше задълго в своя успех, а трябваше непрекъснато да си го доказва отново. Чрез нови продажби. Имаше три лични колекции — тази на къщата, тази на госпожа Блек и накрая тази на Реджиналд. Всички те непрекъснато променяха броя си; особено тази на Реджиналд.

— Никога! — повтори той. — Кълна ви се! В живота…

— На вашите неродени деца — казах аз.

Реджиналд ме погледна.

— И това ли вече съм казвал?

Кимнах.

— Да, господин Блек; но в подходящия момент. Пред един купувач. Беше много добра идея.

— Остарявам — въздъхна той. После се обърна към мен. — Защо не я купите вие? Ще ви я продам на цената, на която я взех!

— Господин Блек — казах аз, — вие не остарявате. Иначе нямаше да си правите такива жестоки шеги. Аз нямам пари. Знаете колко получавам.

— Бихте ли я купил, ако можехте?

Дъхът ми спря за миг.

— Веднага — казах.

— За да я задържите?

Поклатих глава.

— За да я продам.

Блек ме погледна разочаровано.

— Не очаквах това от вас, господин Зомер.

— Аз също — рекох. — Но за съжаление в живота ми има много по-важни неща за уреждане от колекционирането на картини.

Блек кимна.

— И аз не знам защо ви попитах — каза той след малко. — Човек не трябва да прави такива неща. Те само предизвикват безпокойство и не водят до нищо. Нали?

— Да — съгласих се с него. — Съвсем вярно.

— Въпреки това вземете Мане със себе си на наблюдателния си пост. В тази картина има много повече от Париж, отколкото в десетки книги с фотографии.

Да, ти предизвикваш в мен безпокойство, казах си аз, поставяйки маслената картина на един стол в стаята до прозореца, през който виждах мостовете на Ню Йорк. Предизвикваш в мен безпокойство дори и само чрез мислите за завръщане, които след необмислените думи на Реджиналд Блек завибрираха в мен като удар на чук върху разстроено пиано. Само преди месец всичко беше ясно, моята цел, моето право, моето отмъщение, мрачната невинност, моето объркване и ериниите, пазещи моите спомени. Почти незабелязано се появи нещо, което не принадлежеше към всичко това, но от което не можех да се освободя, нещо, което беше свързано с Париж, мира и надеждата — мир, различен от черния и кървав свят, който беше всичко, което можех да си представя. Човек трябва да обича нещо, бе ми казал Блек, иначе сме загубени. Но способни ли сме все още на това? Не отчаяно, а просто, със себеотдаване. Който обича, никога не е съвсем загубен, дори и ако изгуби това, което обича; винаги остава отражението, огледалото, дори и да е помътняло от омраза — негативът на любовта. Способни ли сме още на това?

Гледах малката картина с цветето и мислех за съвета на Реджиналд Блек. Човек трябва да обича нещо, поучаваше той, иначе е мъртъв. В изкуството човек е най-сигурен. То не се променя, не разочарова, не бяга. Разбира се, човек може да обича и само себе си, бе добавил той, поглеждайки встрани, пък и всъщност кой не го прави? Но е някак самотно и човек се чувства много по-добре с изкуството като свой близнак. Изкуство във всякаква форма; изобразително изкуство, музика, литература.

Станах и погледнах през прозореца в топлата жълта септемврийска светлина. Колко много мисли, само защото някой е направил необмислена забележка! Чувствах слънцето като милувка по лицето си. Как беше параграф осми на Лаон? Мисли само за настоящето и неговите проблеми; бъдещето само ще се погрижи за себе си.

Отворих каталога на Сисле. Картината, която Реджиналд Блек искаше да предложи на Ласки, се намираше, разбира се, в главния каталог, но аз я открих и в този, който бе дошъл от търг в Париж. Беше дори на заглавната страница.

Половин час по-късно чух звънеца. Не взех материалите със себе си, щеше да изглежда много прибързано и да покаже лош търговски стил. Слязох долу, получих указанията на Реджиналд Блек, качих се отново, изчаках да минат пет минути и тогава се върнах с каталозите.

Госпожа Ласки беше внушителна дама. Тя носеше смарагдите си. Значи не можеше да се мисли за продажба. Показвах каталозите с картини един след друг. Очите на Блек светнаха, когато видя заглавната страница. Гордо я показа на госпожа Ласки. Тя леко се прозя.

— Каталог от продажба на търг — каза Ласки с недоволство.

Веднага разбрах какво ни предстои. Ласки бяха клиенти, готови на всичко, за да постигнат най-ниската цена.

— Върнете обратно каталозите — каза Реджиналд Блек. — Този на Сисле също. И се обадете на господин Дюран Втори.

Ласки се подсмихна.

— За да му занесете Сисле? Какви изтъркани трикове, господин Блек!

— Не за да му занесем Сисле, господин Ласки — отвърна Блек хладно. — Тук не търгуваме с картофи. Господин Дюран желае да му занесем картината на Реноар, която иска да има.

Госпожа Ласки си играеше със смарагдите. Камъните бяха тъмнозелени и много красиви.

— Ние виждали ли сме тази картина на Реноар? — попита Ласки равнодушно.

— Не — отговори Блек. — Аз веднага я изпращам на Дюран Втори. Той я купи, значи вече е негова. Принципно не показваме картини, вече купени или оптирани от друг клиент. Разбира се, със Сисле случаят не е такъв. Тъй като вие не искате тази картина, тя е свободна.

Възхищавах се на хладнокръвието му. Той не правеше и най-малък опит да продаде Сисле. Също така и мен не представи като човек, който е бил експерт в Лувъра и познава картината от Париж. Започна разговор за войната и за политиката на Франция, а на мен каза да изляза.

След десет минути звънецът при мен отново звънна. Ласки си бяха тръгнали.

— Продадена ли е? — попитах, като слязох долу. Знаех, че Реджиналд е способен на всичко.

Той поклати глава.

— Тези хора са като киселото зеле — въздъхна. — Трябва да се сварят два пъти. При това картината на Сисле е наистина добра. Трябва да ги принуждаваш да бъдат щастливи. Прекалено скучно!

Сложих малката картина на Мане върху статива. Очите на Блек светнаха.

— Молихте ли се пред нея?

— Размишлявах върху това, на какво е способен човекът — на добро и на лошо.

— Така е. Но лошото преобладава; особено в днешно време. Затова пък доброто живее по-дълго. Лошото умира с този, който го върши — доброто свети в продължение на столетия.

За миг бях смаян. Злото не умираше с този, който го е извършил. Затова пък той често умираше, без да си е платил за това. Дори почти винаги. Примитивното чувство за справедливост неслучайно е превърнало кървавото отмъщение в дълг.

— Това с Дюран Втори вярно ли беше? — попитах с усилие.

— Вярно е. Старецът баламосва лекарите си. Може би дори ще ги надживее. Той винаги е бил коварен.

— Не искате ли вие самият да отидете там?

Блек се усмихна.

— За мен битката свърши. Старецът само отново ще започне да се пазари. Идете вие. Останете на цената, която аз казах. Не отстъпвайте. Кажете, че нямате право. Ако поиска, оставете му картината. Аз ще отида след няколко дни и ще я поискам обратно. Картините са изключително добри агенти. Те се промъкват в каменните сърца на клиентите. И говорят по-добре от най-хитрия търговец. Клиентът бързо свиква и вече не иска да се откаже от тях. Тогава плаща пълната цена.

Опаковах картината и отидох с такси до Дюран Втори. Той живееше на двата горни етажа в една къща на Парк авеню. В долната част на къщата имаше магазин за китайски произведения на изкуството. Вътре бяха изложени няколко фигури на танцьорки; миловидни, грациозни фигури от глина, които преди хиляда години са били давани на мъртвите като погребални дарове. Помислих си, че по някакъв странен начин те се връзваха с драмата, която щеше да се разиграе на горния етаж. Сякаш само нея чакаха. Те и вълшебният портрет на младата мадам Хенриет, който носех под ръка.

Жилището на Дюран Втори изглеждаше странно пусто. То не бе обзаведено помпозно като музей, като това на Купър; затова ми се стори още по-празно. Музеите винаги изглеждат пусти, дори когато са пълни с хора. Но тук човек имаше усещането, че собственикът току-що е умрял — той вече живееше само в двете помещения, които можеше да обитава, за останалата част вече беше мъртъв.

Трябваше да изчакам известно време. В салона висяха няколко картини на Буден и една на Сезан. Мебелите бяха в стил Луи Петнайсети, средна класа; килимите бяха нови и доста отвратителни.

Икономката дойде и пожела да вземе от мен Реноар.

— Трябва да я предам лично — възразих. — Господин Блек ми поръча така.

— Тогава трябва да почакате още малко. В момента лекарят е при господин Дюран Втори.

Кимнах и разопаковах мадам Хенриет. Тя изпълни мъртвата стая с усмивката си. Икономката се върна.

— Момичето е кривогледо — каза тя, след като хвърли поглед на Реноар.

Аз погледнах изненадано.

— Кривогледо е — отвърнах. — Но във Франция това се смята за особен белег за красота.

— Така ли? И затова господин Дюран изхвърли лекаря! За да види това? Странно! Дясната й буза също е изкривена. И глупавата кадифена лента, и тя е накриво.

— На снимки всичко това не се случва — отвърнах меко. Нямах желание да изслушвам предварителна оценка от една готвачка.

— Аз това и казвам! Все старата история! Племенниците на господин Дюран също го казват.

„А-ха — помислих си. — Наследниците!“ Влязох в много голяма стая с огромен прозорец и замръзнах. Един скелет леко се повдигна от леглото. Навсякъде миришеше на дезинфекциращи средства. Но сияещи на топлата септемврийска светлина по всички стени висяха картини — танцьорки на Дега и портрети на Реноар — картини на живота и радостта от него, прекалено много, дори за това огромно помещение, и всички нагласени така, че да могат да се виждат от леглото. Изглеждаше така, сякаш този скелет в кревата с костеливите си ръце е искал да събере около себе си цялата красота и безгрижие, преди те да напуснат съзнанието му завинаги.

Един дрезгав, но изненадващо силен глас изграчи:

— Сложете картината на стола, тук, до леглото.

Сложих я на стола и зачаках. Черепът разглеждаше нежната мадам Хенриет с жаден, почти циничен поглед. Прекалено големите очи се впиваха в нея като пиявици, сякаш искаха да погълнат картината. Междувременно аз разглеждах множеството картини, които висяха по стените като шарени пеперуди на живота, и предположих, че Дюран Втори постепенно ги е събирал тук от останалите стаи, когато бавно е трябвало да ги напуска. Около него бяха събрани най-ведрите от тях, вероятно неговите любими, и той се бе вкопчил в тях, както и в самия живот, който му се изплъзваше.

— Колко? — попита полумъртвият след известно време.

— Двайсет хиляди — отговорих аз.

Той изграчи:

— Колко наистина?

— Двайсет хиляди — повторих.

Видях големите кафяви петна по черепа и огромните зъби, много бели, като вар, и безспорно изкуствени. Напомниха ми за зъбите на адвоката на остров Елис.

— Този мошеник — изграчи Дюран Втори. — Дванайсет.

— Не мога да пазаря цената — казах аз. — Нямам права за това, господин Дюран.

— Този двоен мошеник. — Дюран отново загледа картината. — Не я виждам добре. Много е тъмно тук.

Стаята блестеше от светлина. Слънцето огряваше тази част от стената, на която висяха три пастела на Дега. Преместих стола на слънце.

— Сега е прекалено далеч — изграчи Дюран Втори. — Включете прожектора!

Открих един не много висок прожектор до прозореца и го включих. Силната му светлина падна изцяло върху приятното лице на младата жена. Дюран я гледаше жадно.

— Господин Дюран — обадих се аз, — слънцето грее върху пастелите на Дега на стената. Директната слънчева светлина уврежда картините.

Дюран не ми обърна внимание. Чак след известно време се обърна към мен и ме загледа, сякаш бях насекомо.

— Млади човече — проговори той сравнително спокойно. — Знам това. И не ме интересува. Докато съм жив, няма да им стане нищо. А ми е абсолютно все едно дали картините ще запазят стойността си за проклетите ми наследници или не. Вече ги чувам как се промъкват в долните помещения и пресмятат. Проклетници! Трудно е да умираш. Знаете ли това, млади човече?

— Да — отвърнах аз. — Знам го.

— Така ли?

Той отново се обърна към младата мадам Хенриет.

— Защо не я купите? — казах аз след малко.

— За дванайсет хиляди — отвърна той доста бързо. — И нито цент повече!

Погледна ме с мъждукащите си кукумявски очи. Вдигнах рамене. Не можех да му кажа какво мисля, въпреки че с удоволствие бих върнал картината на Реджиналд Блек.

— Би било под достойнството ми — неочаквано добави Дюран Втори.

Не отвърнах нищо. Това водеше в съвсем друга посока.

— Оставете картината тук — каза той с грачещия си глас. — Аз ще се обадя.

— Добре, господин Дюран.

В един миг ми се стори странно да наричам господин някого, който въпреки всички дезинфекции и одеколони, миришеше на гнило от гниещото си тяло. Всичко, което още продължаваше борбата, бяха клетките на разпадащата се плът и един постепенно помътняващ мозък.

Излязох от болничната стая. Икономката ме спря.

— Господин Дюран ми каза да ви предложа чаша коняк. Той прави това много рядко. Трябва да ви е харесал. Един момент.

Нямах желание да оставам по-дълго; но ми беше интересно какъв коняк пиеше Дюран Втори. Икономката донесе една табла.

— Купи ли господин Дюран картината? — попита тя.

Погледнах я изненадано. „Какво я интересува това?“, помислих си.

— Не — казах после.

— Слава богу! За какво са му вече тия вехтории? Племенницата му, госпожица Дюран, също винаги казва това!

Можех добре да си представя племенницата; мършава, алчна чума, чакаща наследството, вероятно също като икономката, която чувстваше как при всяка покупка завещанието й намалява. Взех коняка и веднага го оставих обратно. Беше най-отвратителният, който някога съм пил.

— От този коняк ли пие самият господин Дюран? — попитах.

— Господин Дюран не пие. Лекарят му е забранил. Защо?

„Горкият Дюран — помислих си. — Обграден от фурии, които развалят дори напитките му.“

— И на мен, честно казано, ми е забранено — казах аз.

— Господин Дюран сам го поръча преди година.

„Още по-лошо“, помислих си.

— Защо господин Дюран не е в болница? — попитах.

Икономката въздъхна.

— Не искаше! Не иска да се раздели с вехториите си. Лекарят живее в къщата, на долния етаж. В болницата всичко е много по-лесно.

Аз станах.

— Пие ли лекарят този прекрасен коняк? — попитах.

— Не. Той пие уиски. Скоч.

— Езикът е бариерата — каза Георг Камп. Той седеше в магазина на Роберт Хирш, облечен в мръсна бяла престилка. Беше след края на работния ден. Камп изглеждаше доволен. — Изминаха повече от десет години, откакто книгите ми бяха изгорени в Германия — продължи той. — На английски не мога да напиша нищо. Някои се научиха. Артур Кьостлер и Вики Баум. Други с филмите, където стилът не е толкова важен. Аз не успях. — Камп беше известен писател в Германия. Сега беше на петдесет и пет години. — Станах бояджия; после правех декори за къщи, днес празнувам повишението си в майстор; това е нещо като старши зидар. Каня ви на кафе и сладкиш. Роберт ми даде разрешение да използвам магазина му. След десет минути ще дойдат всички. Всеки е поканен.

Той се огледа гордо и доволно.

— Не пишеш ли вече? — попитах аз. — Вечер, след работа?

— Опитах. Вечер съм прекалено уморен. Първите две години го правех. Щях да умра от глад и вече не можех да се движа. Като бояджия печеля десет пъти повече.

— Може да се издигнеш — каза Хирш. — Хитлер също е бил бояджия.

Камп махна с ръка.

— Той е бил пропаднал художник. Аз съм в профсъюза. Редовен член.

— Искаш ли да останеш бояджия? — попитах аз.

— Не знам. Ще мисля за това, като му дойде времето. Важното сега е малкото, останало в теб, да не се пропилее в размишления. Може би по-късно ще пиша за преживяванията на един художник на декорации в Ню Йорк, ако не ми хрумне нещо друго.

Хирш се засмя.

— Бог е с теб — каза той. — Ти си спасен, Камп.

— А защо не? — попита Камп учудено. — Смятате ли, че трябваше да си облека кафявия костюм?

Той погледна към витрината, пред която изведнъж се бе появила Кармен.

— Можех… — той замълча и продължи да гледа Кармен.

— Вече е късно — отвърна Роберт Хирш. — Кафето вече се вари, Георг. — Жертвах за това най-добрата си кафемашина.

Кармен влезе. Последва я една жена, носеща голяма картонена кутия. Това беше Катарина Йелинек, жената на един професор, който бе останал в Австрия. Катарина беше еврейка, Йелинек не. Той я изгонил и се развел с нея. Във Виена два пъти я арестували; тогава той й дал достатъчно пари за пътуването и я оставил сама. Тя минала през Швейцария и Франция, и малко преди войната пристигнала в Ню Йорк, дребна, проскубана, без почти никакви средства, но с непоколебима воля. Започнала като слугиня и тогава някой забелязал таланта й да пече сладкиши и й направил малко жилище в един заден двор, където да може да се занимава с това. За услугата е трябвало да спи с този мъж; трябвало е да спи и с други хора, които й помогнали нататък. Тя не се оплакваше от това. Познаваше живота и знаеше, че нищо не е безплатно. И във Виена трябвало да спи с мъжа, който й дал паспорта. Направила го, стараейки се в това време да мисли за мъжа си. Смятала, че по този начин сякаш нищо не се е случило. Не мислела за нищо. В момента, в който потният мъж я докоснал, тя се превърнала в автомат. Вече не била самата себе си. Нещо в нея се вледенило и тя сякаш не участвала във всичко това. Всичко в нея било ясно и хладно, подчинено само на една цел: паспорта. Вече не била жената на професор Йелинек, на двайсет и осем години, хубава и малко сантиментална — вече била само едно същество, искащо да получи паспорта си. Не е имало нито грях, нито отвращение, нито морал — всичко това били качества на един забравен свят. Тя имала нужда от паспорт, а този паспорт не можел да бъде получен по друг начин, точка. Преминала през мръсотията на това съществуване като сомнамбул; тя не я докоснала. Когато по-късно, след като малкият й бизнес вече имал успех, някой поискал да се ожени за нея, тя изобщо не могла да го разбере. Била сякаш зазидана в себе си. Събираше парите си, но изглежда изобщо не знаеше за какво, до такава степен се беше откъснала от света. При това беше мила, нежна и без родина, като птиците. Тя правеше най-добрия щрудел в града. Кифли с мак, щрудел със сирене, с череши, с ябълки, с извара, в сравнение с които дори сладкишите на Джеси бяха аматьорски творения.

— Катарина Йелинек — каза Георг Камп. — Влезте и извадете лакомствата.

Хирш пусна щорите на витрината на магазина.

— Мярка за сигурност — поясни той. — Иначе полицията ще дойде след десет минути.

Госпожа Йелинек мълчаливо и вежливо разопаковаше сладкишите.

— Обичам сладкиши — каза Камп на Кармен. — Особено щрудел с извара.

Кармен се събуди от божествената си летаргия.

— Аз също — възкликна тя. — С много сметана.

— Също като мен! — отвърна Камп сияейки, без да сваля поглед от нейната измамна красота. — С кафе и сметана.

Кармен изглеждаше очарована.

— Това е писателят Георг Камп, Кармен — представих го аз. — Единственият весел емигрант, когото познавам. Преди той пишеше много тъжни, меланхолични романи. Сега рисува във весели краски.

Кармен взе едно парче черешов щрудел.

— Колко прекрасно! — въздъхна тя — Весел емигрант!

Погледна Камп преценяващо; после с прекрасните си ръце посегна към една макова кифличка.

Госпожа Йелинек беше извадила и чаши, чинии и лъжички.

— Приборите ще си взема утре — каза тя.

— Останете тук — извика Камп. — Ще празнувате с нас освобождаването на духа.

— Не мога. Трябва да тръгвам.

— Но, госпожа Йелинек! Какво още имате да вършите? Работният ден свърши. Също и за вас.

Камп хвана ръката й и я дръпна вътре. Тя изведнъж започна да трепери.

— Пуснете ме, моля ви! Трябва да вървя. Веднага! Простете ми! Трябва.

Камп я погледна изненадано.

— Какво ви става? Ние не сме прокажени…

— Пуснете ме да си вървя! — жената беше бледа и трепереше все по-силно.

— Пуснете я да си върви, господин Камп — каза спокойно с плътния си глас Кармен.

Той веднага я пусна. Госпожа Йелинек направи несполучлив опит да каже довиждане и се втурна навън. Камп гледаше след нея.

— Емигрантска лудост вероятно. Всички ние от време на време полудяваме.

Кармен трагично поклати глава.

— Днес е получила телеграма. От Берн. Мъжът й е умрял. Във Виена.

— Старият Йелинек? — попита Камп. — Който я е изхвърлил?

Кармен кимна.

— За него е пестила през цялото време. Искала е да се върне.

— Да се върне? След всичко, което се е случило? След това отново с него? Което е направил там?

— Искала е да се върне. Мислела е, че всичко това сякаш го е нямало, и те биха могли да започнат отначало.

— Каква безсмислица!

Хирш погледна бояджията.

— Не казвай това, Георг. Не искаш ли и ти да започнеш всичко отначало?

— Кой знае? Живея такъв, какъвто съм.

— Това е милосърдната илюзия на емигрантите. Да забравиш и да започнеш отначало.

— Жената трябва да се радва, че Йелинек е хвърлил топа. За нея това е добре. Така няма да е необходимо да прибира в топлата си пекарна мъжа, който я е изхвърлил като мръсна котка, и отново да му служи като робиня.

— Човек невинаги се радва на това, което е добро за другите — каза Хирш.

Камп се огледа малко безпомощно.

— По дяволите — рече той. — Нали днес искахме да сме весели.

Влезе Равик.

— Как е Джеси? — попитах аз.

— Днес сутринта я върнахме вкъщи. По-недоверчива отвсякога. Колкото по-добре зараства раната й, толкова по-недоверчива става.

— По-добре? — попитах аз. — Наистина ли е по-добре?

Равик, изглеждаше много уморен.

— Какво означава по-добре? — въздъхна той. — Бавно се съпротивляваме на смъртта, това е всичко, което можем. И е абсолютно безполезно, като четеш вестниците. Избиват като невинни жертви млади, здрави мъже, а ние се опитваме малко да удължим живота на няколко болни, стари хора. Имате ли коняк?

— Ром — отговорих. — Като в Париж.

— Кой е този? — попита Равик и посочи Георг Камп.

— Последният весел емигрант. Но не му е лесно да бъде такъв.

Равик изпи рома. Погледна навън.

— Синият час — рече той. — Часът на мрака. Часът на сенките, в който човек е сам със своето жалко аз, понякога и с по-малко от това. Часът, в който болните умират.

— Ти си тъжен, Равик. Защо?

— Не съм тъжен. Обезкуражен съм. Един човек умря в ръцете ми. Това вече не би трябвало да ме потиска. Но въпреки това се повтаря. Иди при Джеси. Тя има нужда от помощ. Смей се с нея. Какво правиш тук при тези чревоугодници?

— А ти?

— Дойдох да взема Роберт Хирш. Смятаме да хапнем в едно бистро. Както в Париж. Това Георг Камп, писателят, ли е?

Кимнах.

— Последният оптимист. Смел и наивен човек.

— Смелост! — каза Равик. — Иска ми се да можех да заспя за години и да не трябва да чувам повече тази дума. Това е думата, с която най-често се злоупотребява на света. Бъди смел и иди при Джеси. Лъжи я. Развеселявай я. Това е смелост.

— Трябва ли да я лъжем? — попитах.

Равик кимна.

— Хайде да отидем някъде — предложих на Мария. — Някъде, където е неангажиращо и весело. Заобиколен съм от тъга и смърт като старо дърво от мъх. Премията от Реджиналд Блек още е у мен. Да отидем да вечеряме във „Воазен“.

Тя ме погледна.

— Тази нощ заминавам — изрече бавно тя. — За Бевърли Хилс. Ще снимаме и ще представям рокли в Калифорния.

— Кога?

— В полунощ. За няколко дни. Изглеждаш ми потиснат. Нещо случило ли се е?

Поклатих глава. Тя ме дръпна вътре.

— Влез в стаята — каза. — Защо стоиш на вратата? Или мислиш веднага да си тръгваш? Колко малко знам за теб!

Последвах я в тъмната стая, която беше осветена от прозорците на небостъргачите като картина в стила на кубизма. Сред празното сивкаво небе се открояваше бледата половина на луната.

— Не можем ли въпреки това да отидем във „Воазен“? — попитах. — Да сменим обстановката?

Тя внимателно ме погледна.

— Какво е станало? — запита отново.

— Нищо. Просто изведнъж се почувствах ужасно безпомощен. Случва се понякога. Това е заради този безцветен час на сенките. Ще отмине, щом се върне светлината.

Мария светна лампата.

— Ето я! — каза тя с глас, в който имаше и предизвикателство, и страх.

Стоеше между два куфара, върху, които стояха няколко шапки. Единият беше отворен. Мария беше гола; бе обута с обувки на високи токчета.

— Мога да се приготвя бързо — предложи тя. — Трябва, разбира се, и малко да се разкрася, щом ще ходим във „Воазен“.

— Защо?

— Що за въпрос! Вижда се, че не знаеш нищо за фотомоделите. — Тя застана пред огледалото. — Водката е в хладилника — каза. — Тази от Мойков.

Не отговорих. Видях как за секунда почти забрави за мен.

Ярко осветеното лице в огледалото стана чуждо като съживена маска, когато ръцете й посегнаха към четката като към скалпела на хирург. С голямо внимание, сякаш наистина се извършваше деликатна операция, се изписаха линии; бе изпробвана пудра, бяха подчертани тъмните и светли места, мълчаливо, сякаш войник се готвеше за бой.

Често бях наблюдавал жени, докато се гримираха, но те самите никога не обичаха чуждото присъствие. А Мария го правеше така непринудено, както се разхождаше гола из апартамента, без да мисли за това. Не беше само професията й; по-скоро бе нейната сигурност в красотата й, което я правеше така небрежна. Тя толкова бе свикнала да сменя рокли, че голотата се бе превърнала в нещо като нейно лично съществуване.

Усетих как образът на тази млада жена в огледалото ме завладя. Тя бе така отдадена на своя малък, осветен свят, нейното лице, нейното „аз“, което изведнъж вече престана да бъде едно индивидуално „аз“, от него надзърна загадъчният лик на рода, носителката на живота, без преднамереност, не майката, а пазителката на това, което надзърташе от тъмните огледала на миналото и се предаваше напред. Нейната отдаденост беше отсъстваща и почти враждебна, тя за момент се бе върнала към нещо, което скоро отново щеше да бъде забравено, което се намираше много далеч, от другата страна на съзнанието, в мрака на началото.

Тя бавно се обърна и остави четките настрана. Сякаш се връщаше от някаква лична самота, където е била сама със себе си; отново ме позна.

— Готова съм — каза. — А ти?

Кимнах.

— Аз също, Мария.

Тя се засмя и се приближи към мен.

— Все още ли искаш да прахосаш парите си?

— Сега повече от всякога. Но по други причини.

Почувствах топлината на кожата й. Миришеше на кедрово дърво, убежище и на нещо чуждо.

— Колко излишни неща живеят в нас — въздъхна тя. — А ти си пълен с тях. Защо?

— И аз не знам.

— Защо не ги забравиш? Без проклятието на паметта може да се живее толкова лесно.

Засмях се.

— Човек забравя; но винаги не това, което трябва.

— И сега ли?

— Не, сега не, Мария.

— Тогава нека да останем тук. И аз се чувствам малко потисната. Тъжно ми е, защото трябва да заминавам. Защо да ходим в някакъв ресторант?

— Права си, Мария. Прости ми.

— В хладилника има бифтек, супа от костенурки, салата и плодове. А също и бира и водка. Това достатъчно ли е?

— Достатъчно е.

— Не трябва и да ме изпращаш до летището. Прекалено много прилича на раздяла. Аз просто ще изляза като някой, който скоро ще се върне. Ти можеш да останеш тук.

— Няма да остана тук, когато заминеш. Ще се върна в хотел „Рауш“. — Замълчах за миг. — Както искаш — казах после. — Щеше да ми е по-добре, ако живееше тук. Винаги, когато си тръгнеш, си толкова далеч от мен.

Прегърнах я. Всичко изведнъж изглеждаше просто и правилно.

— Изгаси светлината — прошепнах.

— Не искаш ли да хапнеш?

Изключих лампата.

— Не — рекох и я занесох в леглото.

Когато времето отново започна да тече, ние дълго лежахме мълчаливо един до друг на леглото. Мария се размърда в полусън.

— Никога не си ми казвал, че ме обичаш — промърмори тя, сякаш имаше предвид някой друг.

— Аз те обожавам — отвърнах след малко, за да не прекъсвам омагьосващото й дълбоко дишане. — Обожавам те, Мария.

Тя сложи глава на рамото ми. Очите ми следяха стрелките на светещия циферблат на кръглия часовник, който стоеше на нощното шкафче. Мислех, без да се напрягам, за много неща едновременно.

— Трябва да тръгваш — казах. — Време е.

Изведнъж видях, че тя беззвучно плаче.

— Мразя разделите — изхълца тя. — Мисля, че вече прекалено дълго се разделяме. И прекалено рано. А ти?

— През целия си живот не съм правил нещо по-често от това. Но това не е раздяла. Ти скоро ще се върнеш.

— Всичко е раздяла — подсмръкна тя.

Изпратих я до ъгъла на Второ авеню. Късната вечерна разходка на обратните бе в разгара си. Хосе махна; Фифи излая.

— Това е такси — каза Мария.

Сложих куфарите й в колата. Тя ме целуна и се качи. Сякаш се загуби в голямата кола. Гледах след нея, докато таксито изчезна. „Странно — помислих си, — нали е само за няколко дни“. Но страхът от Европа бе останал — че би могло да е завинаги и бихме могли никога да не се намерим отново.

Глава двайсета

Реджиналд Блек размахваше някакъв вестник.

— Той е мъртъв! — каза. — Измъкнал се е!

— Кой?

— Дюран Втори. Кой друг?

Поех си въздух с облекчение. Мразех вестите за нечия смърт. Прекалено много такива бях получавал.

— А, той ли! — въздъхнах. — Очакваше се. Стар човек, болен от рак.

— Очакваше се? Какво значи това? Стар човек с рак и неплатен Реноар!

— Така е — рекох изненадан.

— Онзи ден му се обадих. Каза ми, че вероятно ще вземе картината. И сега това! Той ни измами!

— Измами?

— Разбира се! И то двойно! Не плати, а сега картината принадлежи към наследството и ще бъде конфискувана от държавата, докато не се установят правата на наследниците. Това може да трае години. А докато не се уреди всичко това, портретът е загубен за нас.

— Дотогава ще се повиши стойността му — отвърнах. Това беше аргументът, от който Блек като благодетел на човечеството вероятно се нуждаеше при всяка продажба.

— Тук няма място за шеги, господин Зомер. Трябва да действаме. Бързо! И вие трябва да дойдете с мен. Не можете да си представите на какво са способни наследниците. Когато някой умре, те се превръщат в петнисти хиени. Нужен сте ми като свидетел. Напълно е възможно наследниците да кажат, че картината е платена.

— Дюран Втори погребан ли е вече?

— Не знам. Не вярвам. Новината е от тази сутрин. Но може би вече са го изпратили в погребално бюро. Тук правят това, както изпращат колети с бърза поща. Защо питате?

— Ако тленните му останки са изложени в къщата, според етикета ще ни трябва черна вратовръзка. Тук имате ли такава?

— За една неплатена картина? Скъпи…

— Най-добре е да демонстрираме благочестие и фалшиво съчувствие — прекъснах го аз. — Една вратовръзка не струва нищо, но действа помирително.

— От мен да мине — изръмжа Блек и изчезна в спалнята.

Върна се и ми подаде черна вратовръзка от десениран брокат.

— Колко е луксозна! — подсвирнах аз.

— От Париж е — Блек се погледна. — Приличам на маскирана маймуна с този траурен парцал на врата. Не подхожда на костюма! — Погледна неодобрително в огледалото. — Отвратително!

— Така ли смятате? Може би! Какво ли не трябва да прави човек, за да измъкне собствеността си от ръцете на един мъртвец и неговите наследници.

Реджиналд Блек изчезна за малко и се върна; този път в по-дискретен костюм на тънки бели райета.

— Не искам да бъда изцяло в черно — прошепна той загадъчно. — В края на краищата всеки има достойнство. Аз в действителност не тъгувам за Дюран Втори. Искам да спася картината си.

Тялото на Дюран Втори бе изложено. Той вече не лежеше в спалнята си, а в един великолепен салон етаж по-надолу. Посрещна ни един прислужник.

— Имате ли покана?

— Какво? — попита Реджиналд смаяно и надменно.

— Покана за траурното тържество.

— Кога е то? — попитах аз.

— След два часа.

— Добре. Тук ли е икономката?

— Горе е.

В този момент се приближи приличащ на бик мъж, облечен в траур.

— Искате да видите мъртвия? — попита той.

Реджиналд Блек понечи да отрече. Аз го бутнах и запитах:

— Има ли още време за това?

— Разбира се. Предостатъчно.

Мъжът миришеше на добро уиски.

— Покажете им пътя — обърна се той към прислужника.

— Кой беше този? — попита Блек слугата.

— Господин Расмусен. Роднина на господин Дюран Втори.

— Така си и мислех.

Прислужникът ни остави пред едно голямо, почти празно помещение, пред което имаше две лаврови дървета. Вътре бяха наредени десетки венци, навсякъде имаше и вази с рози във всички цветове, основно бели. Спомних си за търговеца на цветя и зеленчуци срещу хотел „Рауш“; ако той имаше връзка с погребалното бюро, което щеше да отнесе Дюран Втори в крематориума, тази вечер розите при него щяха да са много евтини.

— За какво ми е да гледам труп, който искаше да ме измами? — изръмжа Реджиналд Блек. — Искам си моя Реноар и не желая да се моля.

— Не трябва да се молите. Трябва само дипломатично да сведете глава и да мислите за това, че няма да си получим обратно мадам Хенриет; тогава дори ще се разплачете.

Вътре имаше около двайсет души. Почти всички бяха възрастни; между тях имаше и няколко деца. Една жена носеше шапка от черен тюл с черен воал. Тя ни гледаше подозрително и приличаше на касиерка на входа на смъртта. Напомни ми на новата любов на Лахман; касиерката в киното, която пиеше „Шартрьоз“.

Дюран Втори лежеше между тези отегчени хора като восъчна фигура, със затворени очи, която всичко това вече не засягаше. Изглеждаше много по-дребен, отколкото си го спомнях, като старо, уморено дете. Според странния ритуал на смъртта бяха сложили кръст между късите пръсти на бледата борсова акула. Цветята ухаеха така упойващо, сякаш бяха двойно повече. Реджиналд Блек разглеждаше Дюран Втори много внимателно. Климатикът беше включен; това караше всичко наоколо да изглежда като морга. Нито една от картините, които Дюран Втори беше събирал, не висеше в това помещение; както Блек, така и аз, веднага забелязахме.

— Хайде на бой — прошепна Реджиналд. — Да вървим при Расмусен.

— Първо при икономката.

— Добре.

Никой повече не ни спря. Отнякъде чувахме звън на чаши. Сигурно наоколо имаше бар. Тръгнахме да се качваме по стълбите.

— Тук има асансьор — каза прислужникът, който вече ни познаваше.

Взехме асансьора и слязохме на етажа, който вече ми беше познат. Икономката за мое учудване ме посрещна като стар приятел.

— Той е мъртъв — изхълца тя. — Идвате прекалено късно! Сигурно искахте да говорите с него за картината?

— Да, искахме. Донесох я само да я види. Тя е на господин Реджиналд Блек. Можем веднага да си я вземем. Къде е?

— В неговата спалня. Там не е разтребено.

Тръгнах натам, без да задавам повече въпроси. Спомнях си пътя. Блек гневно крачеше до мен. Икономката ни последва хълцайки.

— Ето там е закачена мадам Хенриет — казах на вратата. — До леглото.

Блек направи две големи крачки напред. Мадам Хенриет мило се усмихваше срещу него. Аз погледнах в пустата стая, в която сега картините водеха свой собствен, самотен живот, жизнен и слънчев, и много далечен на смъртта.

Икономката последва Блек. Тя застана пред Реноар.

— Спрете! — изхълца тя. — Трябва да попитаме господин Расмусен, преди да я вземете.

— Но тя е моя. Вие сама знаете.

— Въпреки това трябва да питаме господин Расмусен.

Брадичката на Реджиналд Блек трепереше. За момент изглеждаше така, сякаш ще блъсне икономката настрана. После се опомни.

— Повикайте господин Расмусен.

Дуелът започна с фалшиви сантименталности. Расмусен, който миришеше на уиски по-силно отпреди, се правеше на страдащ опечален, който отказваше да говори по работа, докато обичаният мъртвец все още е в къщата. Той беше подкрепен от една Мегера със сиви очи и изкуствена челюст, която бе прекалено голяма и ми напомни за адвоката Левин. Около косата й, като знаме в щурм, се развяваше траурен воал. Блек устоя. Той не се поддаде на упреците за безчувственост и атеистично търгашество, а отстояваше правата си. От пръв поглед забеляза, че икономката не беше на страната на неискрените опечалени. Тя вероятно беше единствената, която истински страдаше за мъртвата борсова акула Дюран; и може би знаеше, че службата й в тази къща също е към своя край. Затова, когато Расмусен започна да твърди, че картината принадлежала към наследството и вероятно отдавна е купена и платена, Блек изведнъж се сдоби със съюзник в лицето на все още хълцащата жена. Расмусен заяви, че тя не може да бъде свидетел; била прекалено пристрастна. Това ядоса икономката; когато той й каза да си затваря устата, тя му отвърна, че той няма право да й нарежда, тя била ангажирана от Дюран Втори. Опечалената наследница се намеси с пронизителен глас, започна кратко, яростно сражение между нея и икономката. Блек ме въвлече в битката като още един свидетел. Икономката ме подкрепи без страх от опечалената наследница. Тя заяви, че Реноар не е стоял в къщата повече от две седмици и че Дюран Втори й е казал след смъртта му да се върне обратно. Това спря дъха на Расмусен. Той изръмжа, че ще си проличи след отварянето на завещанието. Блек отстояваше своята гледна точка. Расмусен извади часовника си; трябвало, след тези недостойни пазарлъци, да се приготви за траурната церемония.

— Добре — отвърна Блек. — Тогава имайте предвид, че цената на картината е петдесет хиляди долара и аз ще ви държа отговорен за тази сума.

За момент настъпи тишина. Тогава избухна ураган.

— Какво? — разфуча се наследницата. — Искате да ни направите на глупаци! Тая мацаница не струва и хиляда долара!

Реджиналд Блек ме посочи.

— Експертът от Лувъра, господин Зомер, я предложи на господин Дюран на тази цена.

Аз кимнах.

— Какви мошеници! — крещеше наследницата. — Парче ленено платно, голямо две педи! В ъглите дори липсва боята!

— Това е картина за колекционери — казах аз. — Не за обикновена търговия. За колекционерите тя е безценна.

— Само когато искат да я продадат?

Реджиналд Блек докосна асирийската си брада.

— Това е нещо друго — отвърна той достойно. — Но вие не можете да я продадете. Тя е моя. Ще поискам обезщетение, ако не ми я върнете.

Расмусен изведнъж омекна.

— Всичко това е безсмислено! Елате с мен в кабинета. Трябва да сме сигурни, за да ви върнем картината.

Той влезе пръв в един малък кабинет. Аз останах отвън с икономката.

— Колкото по-богати са хората, толкова по-алчни стават — каза тя с горчивина. — Тя искаше да ме изхвърли още на първи; господин Дюран настоя да остана до края на годината. Е, ще има да се чудят, като видят какво ми е завещал. Аз бях единственият човек, на когото той имаше доверие; всички останали не ги обичаше. Те ругаеха даже коняка му. Искате ли още един? Вие сте единственият, на когото му хареса. Не съм забравила.

— С удоволствие — отговорих. — Конякът беше превъзходен.

Тя ми наля от дяволското нещо. Аз го излях в гърлото си и направих признателна физиономия.

— Чудесен е! — казах.

— Виждате ли! Затова ви помогнах. Всички останали тук ме мразят. Е, на мен ми е все едно.

Реджиналд Блек се върна в спалнята с някакви документи. Расмусен мълчаливо го следваше. Той му връчи сладката мадам Хенриет, сякаш беше крастава жаба, и заключи спалнята.

— Опаковайте я — тросна се той ядосано на икономката и си тръгна, без да се сбогува.

Икономката донесе хартия за опаковане.

— Искате ли и вие един коняк? — попита тя. — Има още много в бутилката. А сега няма да идва вече никой…

Смигнах на Блек.

— С удоволствие — отвърна той.

— Превъзходна марка — рекох аз от предпазливост.

Блек отпи една глътка, но майсторски се овладя.

— Господин Зомер ми е говорил за него — каза той с тъжен глас. — Мисля, че с удоволствие би изпил още един, ако имате достатъчно. Аз мога да пия само една-единствена малка чашка на седмица. Лекарско предписание. Но господин Зомер…

Стискайки зъби, наблюдавах как икономката отново напълни чашата ми.

— Той би понесъл и двоен — добави Реджиналд.

Върху измъченото лице на старата жена разцъфна плаха усмивка.

— С удоволствие — възкликна тя. — Радвам се, че ви харесва. Не искате ли да вземете бутилката?

Аз едва не се задавих и й отказах.

— Животът ме е научил, че винаги изненадващо идва някой, когато изобщо не очакваш.

Напуснахме печалната къща, носейки мадам Хенриет, сякаш бяхме спасили нежна робиня от ръцете на арабски търговци на роби.

— Трябва да пийна нещо — изпухтя Реджиналд в брадата си. — Това беше разредена сярна киселина! За чистене, не за пиене.

Той се озърташе наоколо, търсейки бар. За щастие дойде такси.

— Добре, да го вземем. Най-добре да премахнем този натрапчив вкус с най-добрия ни коняк. Тези разбойници! Смърт, алчност и ламтеж!

— Идеята ви с петдесетте хиляди долара беше гениална — похвалих го аз.

— В нашата професия трябва да можеш да мислиш бързо и да не те е страх. Ще празнуваме спасението на мадам Хенриет със свещи и нашия личен „Наполеон“. — Реджиналд Блек се засмя. — Разбирате ли хората?

— Имате предвид Расмусен? И опечалената хиена?

— Не тях. Те са отворени книги. Но Дюран Втори… Защо той не купи Реноар, след като знаеше какви наследници има? Можеше да го подари на икономката. Сигурен съм, че преди трийсет години е спял с нея. Защото е било по-евтино.

На витрината на фирма „Силвър“ се открояваше плакат. „Разпродажба! Всичко се продава на най-ниски цени.“

Влязох вътре.

Александър Силвър ме посрещна със сиви чорапи и кариран панталон, към които бе добавил черна вратовръзка.

— Какво се е случило? — попитах.

— Всичко! — мрачно отговори Александър. — Най-лошото!

Погледнах черната вратовръзка и се сетих, че и аз още носех такава. Бях забравил да я сменя с моята собствена.

— Някой умрял ли е? — попитах.

Александър поклати глава.

— Не е това, но сякаш наистина е умрял, господин Зомер. А с вас какво е станало? Да не е умрял някой ваш познат? И вие носите черно.

— Също не, господин Александър. Траур от професионална съпричастност. А вие? Днес явно е ден на черните вратовръзки.

— Брат ми! Нацистът, който не държи на думата си. Оженил се е. Тайно. Преди седмица.

— За кого?

— За неверницата, разбира се. За русата, проскубана хиена.

— Днес явно е ден и на хиените. Аз срещнах една следобеда. Затова ли сте закачил плаката на витрината? Разпродажба?

Александър кимна.

— Табелата е на витрината. Но жив човек не влиза. Всичко е без пари! Кой ли днес търси антики? Само брат ми, чудовището. Той се жени за тях.

Облегнах се на един холандски стол, който беше истински чак до краката си.

— Искате да ликвидирате магазина си? Би било жалко.

— Искам, искам! Опитах се! Никой не иска моята стока. Дори и за разпродажбата не идват клиенти.

— Колко искате да получите за магазина? — попитах аз.

Силвър ме погледна изкосо.

— Не знам — отвърна той. — Искате да го купите ли?

— Разбира се, че не. Не искам и да го наема. Нямам пари за това.

— Тогава защо питате?

— Просто от съчувствие. Какво ще кажете за чаша кафе в чешката сладкарница отсреща? Мога ли този път аз да ви поканя?

Силвър ме погледна загрижено.

— Нямам желание, скъпи приятелю. Това беше в прекрасните дни на миналото. Всичко свърши! Знаете ли с какво ме заплаши брат ми? Че отново ще стане адвокат, ако продължа да се инатя така. При това аз защитавам само паметта на майка ми! Ако тя знаеше това! Щеше да се обърне в гроба.

— Човек никога не знае. Тя можеше и да хареса снаха си.

— Кой? Майка ми, една дълбоко вярваща еврейка, да хареса тази неверница?

Тръгнах към вратата.

— Елате, господин Александър. Едно кафе и един разговор няма да ви навредят. Направете ми тази услуга.

Силвър изведнъж беше станал съвсем безпомощен. Религиозната борба бе оставила следите си; той вече не беше бохемът от старите времена. Дори походката му бе загубила предишната си гъвкавост; за малко не го блъсна един колоездач, докато пресичахме улицата, позор за мъж, който преди танцуваше между спортни коли и автобуси.

— Козунакът е пресен — каза сервитьорката. — Препоръчвам ви го, господин Силвър.

Александър без желание оглеждаше изложените сладкиши.

— Едно негърче — реши се той накрая.

Тъмният цвят на шоколада му се видя най-подходящ за черното му настроение.

Сервитьорката донесе кафето. То беше толкова горещо, че Александър си изгори устните.

— Всичко може да ми се случи — измърмори той. — Вече не съм на себе си от мъка.

Започнах разговор за преходността на всичко земно и се надявах по този начин той да омекне и да изпадне в меланхолия. Дадох за пример Дюран Втори. Александър почти не ме слушаше. Но изведнъж видях как той се изстреля от мястото си като змия. Гледаше към магазина си отсреща.

— Ето ги! — прошепна той. — И двамата! Арнолд и неверницата! Пред витрината! Каква наглост! Виждате ли? Проскубания рус звяр с перуката и многото зъби?

Видях Арнолд, облечен официално, с вълнено сако в черно-бял меланж, раиран панталон, и едно невинно изглеждащо, слабо момиче.

— Оглежда какво може да отмъкне — изскърца със зъби Александър. — Виждате ли алчния й поглед?

— Не — казах аз. — И вие не го виждате, господин Александър. Имате силна фантазия. Какво мислите да направите? Изяжте си негърчето, това е най-простото.

— Изключено! Трябва да отида там! Иначе неверницата ще нахълта в магазина и ще го ограби. Елате! Помогнете ми!

Александър Силвър се втурна да пресича улицата, пъргаво, почти като преди. Очевидно бе окрилен от омразата. Той направи много красиво, бързо салто, за да избегне една кола с детско бельо, и веднага след това се скри зад един автобус.

Станах и платих сметката.

— Вече не е, какъвто беше — отбеляза сервитьорката.

— Страда, защото господин Арнолд се е оженил. Сякаш няма по-лоши неща! При това е война.

Тя поклати глава.

Бавно се приближих до магазина. Исках да дам възможност на Александър Силвър да овладее възбудата си в семейна среда; в края на краищата той се смяташе за кавалер, за когото дори една неверница беше жена и можеше да изисква подобаващо отношение.

Арнолд ме представи; аз честитих сдържано, за да не ядосам прекалено много Александър. После се вслушах в разговора. Арнолд искаше да свали табелата за разпродажбата. Той кротко обясняваше, че нямало да има разпродажба без негово съгласие.

— Защо искаш да разпродаваш, Александър?

— Искам да подновя практиката си като адвокат — отвърна Александър и добави: — Като адвокат по бракоразводни дела.

Неверницата, която се казваше Керълайн, се засмя.

— Колко забавно! И колко тъжно.

— За това можем да говорим по-късно — каза Арнолд, който изглежда бе взел превес в разговора. — Днес Керълайн иска да разгледа магазина ни.

Александър ми хвърли многозначителен поглед.

— Предполагам, че нямаш нищо против, Александър — изчурулика Керълайн.

Видях как при това интимно обръщение Силвър Първи трепна, сякаш го бе ужилила оса.

— Така си и мислех — продължи засмяно Керълайн. — Кавалер като теб!

Тя отвори вратата и влезе. Арнолд, я последва, като се подсмихваше. Александър приличаше на пруски генерал от времето на Вилхелм, когото ненадейно са хванали за мъжествеността му.

— Елате — промърмори той ядосано. — Елате с мен.

Керълайн не обръщаше внимание на желязната му физиономия. Тя се въртеше и чуруликаше около него, намираше всичко възхитително, наричаше го „скъпи ми девере“, продължаваше да му говори на ти и после поиска да види „вълнуващите катакомби“. Арнолд със самодоволна усмивка тръгна да слиза пред нея по стълбите към мазето.

— Какво ще кажете сега? — изстена Александър, когато младоженците бяха под земята. — Държи се, сякаш всичко е наред! Какво може да се направи срещу това?

Той ме погледна жално.

— Нищо — рекох аз. — Случило се е и аз бих го понесъл с финес. Иначе рискувате да получите сърдечен инфаркт.

Александър се опита да си поеме въздух.

— Това ли е вашият съвет? А аз ви имах за приятел!

— Идвам от страна, в която убиват евреите, само ако докоснат някоя неверница, господин Александър — да не говорим, ако искат да се оженят за нея. Аз нямам обективно мнение.

— Точно заради това! — каза Силвър. — Точно заради това трябва да се държим един за друг! Бедната ми майка! Тя беше набожна и вярваща, и така е възпитала и нас. Вероотстъпникът Арнолд щеше да я вкара в гроба, ако не беше вече умряла. Какво щастие за нея! Но какво разбирате вие от моята болка. Нали сте атеист!

— Само през деня.

— Ох, оставете шегите настрана! Какво да правя сега? Тази жена с озъбената си любезност е направо непоклатима!

— Оженете се и вие.

— Какво? За кого?

— За момиче, което би зарадвало майка ви.

— Да продам свободата си? Само защото Арнолд…

— Така ще върнете баланса в семейното равновесие — обясних аз.

— За вас нищо не е свещено — възмути се примирено Силвър. — За съжаление!

— Напротив — отвърнах аз. — Също за съжаление.

— Идва тази, която се опитва да се докопа до наследството — прошепна Александър. — Внимание! Тя чува всичко!

Капакът на пода се отвори. Арнолд, понапълнял от брака и от готварското изкуство на своята неверница, се изкатери навън. Керълайн го последва с весел смях.

— Виж какво намерих, Александър! — изгука тя. — Един Христос от слонова кост! Мога да си го взема, нали? Нали не ви трябва? Нали и без друго сте го заточили долу? Странно е, че въпреки това продавате тези неща. Арнолд няма нищо против да го взема, ти също, нали?

Александър отново едва не се задави. Той промърмори нещо неразбираемо за изкуство и свобода, и трябваше да понесе целувката на Керълайн.

— Ела довечера на гости — покани го тя. — Днес имаме даже нещо… как се казва?… което ви е позволено да ядете. Кълцани кокоши дробчета с лук, като предястие.

Тя засия, показвайки всичките си зъби. Александър в този момент изглеждаше, сякаш ще получи апоплексия.

— Имам уговорка с господин Зомер — успя най-накрая да промълви.

— Не можете ли да я отложите за друг път? — попита Керълайн кокетно и ми хвърли искрящ поглед.

— Трудно — отвърнах след търсещия помощ поглед на Александър. — Имаме среща в Харлем. С един голям колекционер.

— В Харлем? В негърския квартал? Колко интересно! Да не би срещата ви да е в балната зала „Савой“?

— Не. Този човек е мисионер с четири деца. Много скучен, но богат. Областен управител на Харлем-юг.

— Какво колекционира? — запита неуморимата Керълайн. — Негърски пластики?

— Точно обратното. Венециански огледала.

Тя се засмя с перлените си зъби.

— Много странно! Какви неща има! Ела, скъпи! — Хвана Арнолд под ръка и прати на Александър въздушна целувка. — Вие сте смешни! — изчурулика тя. — Толкова сериозни! Но сте мили и смешни!

Гледах след нея. Думата „смешни“ и смехът, с който бе придружена, неочаквано ме бяха засегнали. Спомних си за един лекар в концлагера, на когото викаха Смеещия се. Той наричаше всички болни „смешни“ и, заливайки се от смях, ги биеше с камшика толкова дълго, докато не кажеха, че са здрави. Това бяха неговите прегледи.

— Какво ви е? — попита Александър Силвър. — Изведнъж пребледняхте съвсем. И вас ли ви отвращава този несломим звяр? Какво може да се направи? Тя те покрива с целувки, смях и прегръдки, без значение какво правиш. Арнолд е загубен, не смятате ли и вие така?

— Изглеждаше много доволен.

— Човек и със смях може да бъде изпратен в ада.

— Изчакайте, господин Силвър. Бракоразводната система в Америка е много проста и тук разводът не е катастрофа. Всичко, което може да се случи, е, че Арнолд ще обогати житейския си опит.

Силвър ме погледна.

— Вие сте безсърдечен.

Не отговорих. Беше съвсем излишно да се отговори на това.

— Наистина ли отново искате да станете адвокат? — попитах.

Александър махна разсеяно с ръка.

— Свалете табелата за разпродажбата — казах аз. — И без това не влиза никой. И защо искате да продавате на загуба?

— На загуба? Не съм си го и помислял — отвърна Силвър, възвърнал отново жизнените си сили. — Разпродажбата не означава продажба на загуба. Разпродажбата означава просто разпродажба. Естествено, че искаме да спечелим от нея.

— Добре. Тогава я оставете на витрината. Така ще постъпите правилно! И чакайте спокойно и невъзмутимо развода на Арнолд. Нали и двамата сте адвокати.

— Един развод струва пари! Напразно хвърлени пари!

— Всеки опит струва нещо. Докато са само пари, е съвсем безобидно.

— А душата?

Гледах загриженото добродушно лице на отчаяния еврейски псевдонацист. Напомни ми на един стар евреин, който беше бит от Смеещия се след преглед. Затворникът страдаше от сърце и Смеещия се, докато го налагал с камшика, му обяснил, че храната в концлагера била подходяща тъкмо за хора с болно сърце; без мазнини, без месо и много труд на свеж въздух. Старият мъж след един силен удар мълчаливо се свлякъл и повече не станал.

— Няма да ми повярвате, господин Силвър — казах аз. — Но вие, с всичките си грижи, сте един дяволски щастлив човек.

Посетих Роберт Хирш. Той тъкмо затваряше магазина.

— Ела с мен да хапнем — каза. — В Ню Йорк няма къде да се седне на открито, затова пък има достатъчно първокласни рибни ресторанти.

— Можем да седнем на открито — изненадах го аз. — На тясната тераса на хотел „Сен Морис“.

Хирш махна с ръка.

— Не можем да вечеряме там. Има само кафе и сладкиши за носталгични емигранти. И ракия, за да удавиш носталгията по безбройните малки ресторантчета с тераси в Париж.

— И по Гестапо и полицията там.

— Гестапо вече не е там. Градът се освободи от тази чума. Носталгията остана. Тя е странно чувство; в Париж емигрантите изпитваха носталгия по Германия, а в Ню Йорк страдаха за Париж — новото винаги измества старото. Какво ли ни очаква нататък?

— Има емигранти, които не чувстват никаква носталгия.

— Суперамериканците и гражданите на света. И тях притиска; но е приглушена, невротична и анонимна — Хирш се засмя. — Светът отново се отваря. Париж е свободен; а и почти цяла Франция; както и Белгия. Виа Долороса отново е открита. Брюксел е свободен. Холандия отново диша. Можем отново да тъгуваме по Европа.

— Брюксел? — попитах.

— Нали знаеш — отвърна учудено Роберт Хирш. — Вчера четох статия за това как е бил освободен. Запазил съм я за теб. Ето я.

Той влезе в тъмния магазин и ми даде вестника.

— Прочети я после — каза. — Сега да отидем да хапнем. В „Кралят на морето“.

— При омарите със заклещени щипки?

Роберт кимна.

— При омарите, които, приковани към леда на витрината, чакат смъртта си във врящата вода. Спомняш ли си първия път, когато отидохме там?

— Никога няма да го забравя. Улиците ми изглеждаха златни и застлани с надежда.

— А сега?

— Различно и същото. Нищо не съм забравил.

Хирш ме погледна.

— Това се случва рядко. Паметта е най-големият предател, който съществува. Ти си щастливец, Лудвиг.

— Днес казах това на един друг човек. Той едва не ме уби за тези думи. Вероятно човек никога не го знае за себе си.

Слязохме до Трето авеню. Топлият вятър обикаляше около къщите като душещо ловно куче. Страшната жега на нюйоркското лято си бе отишла. Вятърът донасяше миризмата на сол и море.

— Как е Кармен? — попитах отново.

— Както винаги — въздъхна Хирш. — Тя е една немистериозна загадка. Някой искал да я вземе в Холивуд. Аз я придумах да отиде.

— Какво?

— Това е единствената възможност да задържиш някого. Не го ли знаеш? Как е Мария Фиола?

— В Холивуд е — казах аз. — Като фотомодел. Но ще се върне. Тя често е ходила там.

Витрините на „Кралят на морето“ светеха. Омарите страдаха мълчаливо, приковани към леда, и чакаха смъртта си във врящата вода.

— Крещят ли, като ги пускат във водата? — попитах. — Знам, че раците могат да крещят, когато ги пуснеш в гореща вода. Те не умират веднага; черупката, която ги пази, докато са живи, в смъртта се превръща в тяхно нещастие. Тя прави смъртта им по-бавна и по-мъчителна.

— Ти си най-подходящата компания за вечеря в този ресторант — каза Хирш. — Днес ще си поръчам рачешки крачета като теб. Те поне вече са мъртви. Ти победи.

Гледах черната купчина вдървени омари.

— Не съм чувал по-беззвучен носталгичен вик по откритото море — промълвих.

— Престани, Лудвиг, иначе ще трябва да ядем вегетарианска храна. А носталгията? Тя не е нищо друго, освен сантименталност, поне когато си си тръгнал по собствено желание. Безопасна, ненужна и излишна. Съвсем различно е, ако си бил принуден да бягаш, заплашван от смърт, мъчения и концлагери; тогава спасението след известно време по странен начин може да се превърне в коварна болест, в рак, който разяжда вътрешностите ти, ако не си много внимателен, много смел или много щастлив.

— Никой не знае това сам за себе си — рекох аз. Вестникът със статията за Брюксел изгаряше джоба ми.

Върнах се в хотела рано. Изведнъж имах прекалено много време. Това не бяха часове за запълване, а време като дупка. Беше празнота, която ставаше все по-дълбока, колкото повече се опитваш да я запълниш. Не бях чувал Мария Фиола, откакто бе заминала. Очаквах ли да бъде различно? Голяма част от живота ми бе преминала без писма и телефони, защото почти никога не бях имал постоянен адрес. Бях свикнал да живея по този начин; да не очаквам нищо повече от това, което беше в момента. И все пак чувствах празнотата. Не беше паника, породена от съмнения, че Мария няма да се върне, въпреки че знаех, че тя трябваше да напусне жилището на 57-ма улица; беше просто една празнота, сякаш нещо в мен липсваше. Не бях нещастен; човек беше нещастен, когато някой бе умрял, а не когато някой си тръгваше, дори не за дълго или завинаги. Бях го научил добре.

Есента бе дошла, без да забележа. Нетърпимата жега изведнъж си бе отишла, отвяна от вятъра, а нощите бяха станали ясни и дълги. Призрачното съществуване продължаваше, войната, за която вестниците разказваха, ехото на един ужас от другата страна на света, в Европа, в южните части на Тихия океан, в Египет, призрачна война, която бушуваше навсякъде, само не и на континента, който все още я правеше възможна, в страната, в която аз бях неспокойна сянка, търпяна и дори дарена с едно малко лично щастие, незаслужено и почти престъпно, нежелано в миговете, когато мислех за черната призрачна стена, тя бавно се отваряше пред мен и ме тласкаше към това, което ме бе държало жив в годините на бягство и сега изправяше пред мен кървавото си обещание.

Спрях под улична лампа и отворих вестника, където беше статията за Брюксел. Смятах да я прочета по-късно, в стаята си, но изведнъж се уплаших да остана сам с нея.

Трябваше ми известно време, за да дойда отново на себе си. Във вестника имаше снимка и много имена на улици и площади, които ми бяха познати и чийто звук бе отеквал в мен чрез шума на града, сякаш някой извикваше тези имена в сърцето ми като на някаква гара от един друг свят; сива, призрачна гара, която после, подобно на мрачна зала, озарила се изведнъж от бялата и зеленикава гробищна светлина на силна електрическа крушка, се изпълни от беззвучни гласове и почти нетърпима тъга. Никога не бих повярвал, че човек може да стои безчувствен, сякаш замръзнал, на някаква улица между шума на колите и светлината на стотици витрини и да шепне имена, забравени, може би мъртви, имена, покрити с тръни и болката на неутолима безутешност, зад която се появяваха лица, бледи, жалващи се, но не обвиняващи, и очи, които молеха, молеха, но за какво, за какво? За живота си? За помощ? За каква помощ? За спомени? За какви спомени? За отмъщение? Не знаех.

Стоях пред един магазин за кожени стоки. Вътре красиво, във формата на пирамиди, бяха наредени много куфари. Загледах ги — какъв бе животът на тези, които ги бяха подредили така старателно, сякаш това бе целта на тяхното съществуване, как живееха те и къде, в кои малки клетки на удобството и буржоазното щастие, къде можех да ги намеря аз, един прокажен, нападнат от вихъра на своята вина и своите спомени, за да стопля ръцете си на малкия огън на тяхното незнание?

Огледах се. Някой ме блъсна и каза нещо. Не го разбрах. Гледах куфарите пред мен, символи на едно безгрижно пътуване, съществуването на каквото отдавна бях забравил. Моето пътуване е било винаги бягство, при което не са необходими кожени куфари, бягство беше и това тук, откъдето не можех и не исках да продължа нататък. И сега, в тази есенна вечер, разбрах, че то винаги е било бягство от самия мен, бягство от това, което, сломено и объркано, живееше в мен и крещеше, и не можеше да прави нищо друго, освен също да разрушава, това, което бе разрушило мен. Аз му бях избягал и щях да продължавам да му бягам, защото знаех, че ще мога да го използвам, само когато настъпи моментът за това, не по-рано, в противен случай то просто щеше да разкъса самия мен. И колкото по-широко се отваряше кървавият свят, толкова по-скоро моите собствени противоречия щяха да ме затворят в мрачния хаос на безсилието и на деянието, за което не знаех нищо друго, освен че трябваше да бъде извършено, независимо от това, дали щеше да ме тласне към гибел или не.

— Чакат те — каза Мойков. — Вече цял час.

Хвърлих поглед към плюшената зала, без да влизам вътре.

— Полиция? — попитах.

— Не мисля. Той каза, че те познава от много отдавна.

— Ти познаваш ли го?

Мойков поклати глава.

— Никога не е идвал тук.

Изчаках малко. Мразех се, защото бях изплашен; но знаех, че никога нямаше да се освободя от емигрантския си комплекс. Той бе проникнал прекалено дълбоко във всички нас. Влязох в плюшената зала.

Някой се изправи под палмите.

— Лудвиг!

— Господи! Зигфрид! Жив ли си още? Как се казваш сега?

— Както и преди. А ти сега си Зомер, нали?

Това бяха нормалните въпроси, които си задаваха двама души, срещнали се отново на гробището и учудено установили, че и двамата са успели да избягат. Бях се запознал със Зигфрид Ленц в концлагера в Германия. Той беше художник и можеше да свири на пиано. Тези две неща го спасиха от изстрел в тила. Преподаваше пиано на децата на коменданта. Така офицерът спестяваше парите за уроци и като отплата запазваше живота му. Ленц преподаваше съвсем бавно; с темпо, което да не изкара коменданта от търпение; и толкова бавно, че да удължава живота си, докато това бе възможно. Той свиреше и на другарските вечери на СС. Не песните на тяхната партия; това би било позор за расата им, защото той бе евреин; свиреше маршове, танци и оперети, докато те получаваха безплатна ракия, задето бяха пребивали и измъчвали евреи, и после се напиваха с неговата музика.

Комендантът бе сменен и на негово място дойде друг, без деца. Ленц отново имаше късмет. Новият чу, че той не само свири на пиано, а и рисува. Заповяда на Ленц да му нарисува портрет. Ленц отново работеше бавно, за да удължи живота си. Когато бе готов, комендантът бе повишен. Той получи нова униформа и Ленц го нарисува отново с нея. Той нарисува един след друг всички пазачи, нарисува жената на коменданта и жените на другите висшестоящи, рисуваше за живота си, нарисува и лекаря, рисуваше, докато не бе изпратен в друг лагер, и аз не чух нищо повече за него. Мислех, че в тази си безумна надпревара със смъртта отдавна е загинал в крематориума и почти го бях забравил. А сега той стоеше пред мен; променен, напълнял, с брада и почти неузнаваем.

— Защо си си пуснал брада? — попитах, само за да попитам нещо.

— Може да се обръсне — отвърна Ленц, учуден от такъв идиотски въпрос. — Така човек става веднага почти неузнаваем. Голямо предимство, ако трябва да бягаш. Добре е винаги да си подготвен, нали?

Кимнах.

— Как се измъкна? От лагера?

— Освободиха ме. Направи го един комендант. Искаше да нарисувам цялото му семейство, също и неговите родители и приятелите му. Аз го направих; преди да бъде готов последният портрет, използвах възможността и избягах. Иначе отново щяха да ме затворят. Не престанах да бягам, докато не стигнах до Франция.

— А във Франция?

— Рисувах — каза Ленц. — В Германия нарисувах едни хора от благодарност, защото ме бяха скрили за една нощ. Една-единствена нощ не е кой знае колко; стига най-много за един акварел. На границата направих портрети на френските митничари; учудващо е какво можеш да постигнеш с едно лошо изкуство. Не съм добър художник; аз съм един бездарник, който може да рисува само портрети, подобни на фотографии. Ван Гог и Сезан никога не биха минали границата; а на мен, освен това, подариха бутилка Божоле и ми показаха пътя. Прекарах сред митничарите трогателна Коледа. Те бяха по детски благодарни да получат такива подаръци за жените си.

Мойков се приближи до масата и мълчаливо сложи на нея бутилка водка и две чаши.

— Ако има Божоле, бих предпочел от него — кимна му Ленц. — Стара сантименталност. Освен това не понасям силни питиета.

— Имаме ли? — попитах Владимир.

— Господин Раул има. Мога да му позвъня и да му предложа размяна. Необходимо ли е?

— Да — рекох аз. — Този път е необходимо. Най-подходящо дори е шампанско. Това е среща, която ни кара да вярваме и в големите чудеса. Не само в средновековните.

— Във Франция по време на войната не те ли хванаха?

Ленц се усмихна.

— Тогава рисувах в Антиб, за да получа испанска и португалска виза. Получих ги и ме затвориха. Няколко месеца по-късно бях свободен. Рисувах коменданта на лагера в Темпера. Освобождаването ми беше лесно, защото вече притежавах визите.

Мойков се върна.

— С почитанията на господин Раул. Каза да ви предам, че всички ние сме странници на тази кървава планета.

Отвори една бутилка шампанско.

— Господин Раул също ли е емигрант? — попита Ленц.

— Екзотичен. Как стигна дотук, Зигфрид?

— С товарен кораб от Португалия. Аз…

Махнах с ръка.

— Капитана, първия и втория кормчия…

— И готвача — допълни Ленц. — Него дори го нарисувах два пъти. Беше мулат и готвеше превъзходно ирландска овнешка яхния.

— Нарисувахте ли и американския консул, който ви е дал американската виза? — попита Мойков.

— Него не — отвърна Ленц. — Той ми я даде, защото му показах документите си за освобождаване от концлагера. Въпреки това от благодарност исках да го рисувам. Той отказа. Събираше картини в стила на кубизма.

Мойков напълни чашите.

— Рисувате ли още портрети? — попита той.

— От време на време, когато ми се наложи. Учудващо е какъв художествен усет имат служителите, митничарите, войниците, тираните и убийците. Демократите също не правят изключение.

— Свириш ли още на пиано? — попитах аз.

Ленц ме погледна.

— Не много, Лудвиг. Вече и не рисувам често. Имаше време, когато се надявах, че от мен може да излезе нещо. Имах амбиция. Всичко това се загуби в концлагерите. Вече не мога да разграничавам усещанията си. Малкото останала ми амбиция е покрита с прекалено много ужасни спомени. С прекалено много смърт. С теб не е ли същото?

Кимнах.

— С всички е така, Зигфрид.

— Вярно е. И все пак за един емигрант е по-добре да се занимава с музика и рисуване, отколкото да пише романи и стихове. Какво би могъл да постигне с това? Дори и да е бил добър журналист? Езиковата бариера я има и в Холандия, и в Белгия, и в Италия, и във Франция. Човек става ням. И с теб е така, нали?

— И с мен е така. Как ме намери?

Ленц се усмихна.

— Старата Виа Долороса все още съществува; тук също. Подземният телеграф. Една много красива жена ми даде адреса ти. Не знаех сегашното ти име. В руски нощен клуб.

— Как се казва тя?

Затаих дъх.

— Мария Фиола — каза Ленц. — Говорех за теб. Тя реши, че това трябва да си ти и ми каза къде живееш. И без това трябваше да замина за Ню Йорк. Така дойдох тук.

— Колко дълго ще останеш?

— Само няколко дни. Живея в Уестууд в Калифорния. Възможно най-далеч от Европа. В един изкуствен град, в изкуствена среда, заобиколен от хора, които правят филми и си мислят, че това е животът. Този живот е по-поносим от истинския. Достатъчно съм живял истински. А ти?

— Не знам. Още не съм мислил за това. Ако животът, който ние познаваме, е истинският, имаш право.

— И ти ли не знаеш?

— Днес не, Зигфрид. Всеки ден е различно.

Мойков отново влезе.

— Пълнолуние — каза той.

Ленц го погледна неразбиращо.

— Пълнолуние през есента — поясни Владимир — Прави емигрантите неспокойни. По-неспокойни от обикновено.

— Защо?

— И аз не знам. Може би сме като прелетните птици, затворени в клетка. И те започват неспокойно да трепкат с криле.

Ленц се огледа наоколо и се прозя. Плюшената зала създаваше чувство на безутешност.

— Уморен съм — каза той. — Разликата във времето. Мога ли да остана тук тази нощ?

Мойков кимна.

— На втория етаж осма стая е свободна.

— Утре трябва да се връщам — въздъхна Ленц. — Исках само да те видя, Лудвиг. — Той се усмихна. — Странно е колко малко имаме да си кажем, като се виждаме отново след толкова много време, нали? Може би е виновна монотонността на нещастието.

Качих се с него горе.

— Това нещастие ли е? Сега? — попитах аз.

— Не. Но щастие ли е? Чакаме. Но какво?

— Искаш ли да се върнеш?

— Не. Мисля, че не. Не знам. Спомняш ли си, че в лагера казвахме: Докато сме живи, нищо не е загубено. Какви глупаци сме били с нашия безпомощен, фалшив героизъм. По-правилно е да се каже, че докато сме живи, можем да бъдем измъчвани. И докато сме живи, можем да страдаме. Лека нощ, Лудвиг. Ще те видя ли утре сутринта?

— Със сигурност, Зигфрид.

Ленц отново се усмихна. Усмивката му беше примиренческа, цинична и тъжна.

— И този въпрос сме си задавали понякога в лагера. Но тогава не беше толкова сигурно. Знаеш ли, че вероятно сме единствените живи от лагера?

— Вероятно.

— Все пак е нещо, нали?

— Това е всичко — казах аз.

Върнах се отново в плюшената зала. Беше се появила графинята. Тя седеше пред голяма чаша водка, плетеница от сиви дантели обграждаше бледото й лице.

— Правя всичко възможно, за да умра по достоен начин, преди да трябва да отида в приют за бедни — шепнеше тя. — Не мога сама да сложа край на всичко, религията го забранява. Но защо сърцето ми е от желязо, Владимир Иванович? Или е само от гума?

— То е направено от най-ценния материал, който съществува — отвърна Мойков внимателно. — От спомени и сълзи.

Тя кимна и отпи голяма глътка.

— Не са ли всички едни и същи? — попита после плахо.

Мойков кимна.

— Мисля, че да, графиньо. Дори и щастливите. Особено щастливите. — Той се обърна към мен и разтвори огромната си длан. В нея имаше няколко хапчета за сън. — Колко? — попита той.

— Две — отвърнах аз. — Или три. Ти си ясновидец.

— Пълнолуние. Вземи три, за всеки случай. Две трябва да запазя за графинята.

Заспах, но се събудих след няколко часа, крещейки. Продължих да крещя, докато не дойдох на себе си. Бях сънувал бледото, мълчаливо лице на Сибила и едно друго в Париж, заобиколено от мухи и неподвижно, и после и други мъртви, а между всичко това и Мария Фиола, и се чувствах като предател, предател на живите и на мъртвите, гледах втренчено пред себе си и се облякох, за да се втурна да тичам в нощта, и отново се съблякох и погледнах на двора и в живота си, а после изпих останалите хапчета и мислех за Зигфрид Ленц и за графинята, която не можеше да умре, и за Джеси, която не искаше да умре, и за много други неща, а после изпих и другите хапчета за сън, които имах, и отново бавно потънах в гъргорещото тъмно Нищо, от чиито сенки се страхувах, защото бях беззащитен срещу тях и нямах нищо друго, освен своето болезнено и презирано от мен, разкъсано „аз“.

Глава двайсет и първа

Срещнах Зигфрид Ленц на излизане от хотела.

— Заминавам след един час — каза той. — Ще можем ли да закусим заедно?

Кимнах.

— Тук зад ъгъла има закусвалня. Как спа?

— Много зле, Лудвиг, или как се казваш сега?

— Лудвиг Зомер.

— Добре. Де да можеше човек да променя спомените си толкова бързо, както имената. Мислиш си, че всичко е вече зад теб, но само като срещнеш приятел от онова време, всичко отново изплува пред очите ти. С годините хората забравят много от самата война, или спомените бавно се покриват с патината на поносимото — но лагерите? Те са нещо съвсем различно. Войната беше глупост, убийство без мишена — можеше да улучи всеки. Но лагерите — те бяха истинска жестокост, чиста злост, масово убийство от желание да измъчваш и избиваш. Споменът от тях никога няма да отслабне — дори и да станем на сто години. — Ленц се усмихна леко. — За тях няма да има сдружения за участници във войната със запазени маси и приглушени, фалшиви спомени. Нали е така?

— Не — съгласих се. — В Германия ще има и такива. Но не за жертвите; за убийците. Забравяш, че нашето любимо отечество е родина на чистата съвест. Германските убийци и мъчители са такива само от идеализъм и с първокласно чиста съвест. Това им е гадното на тях. Не си ли спомняш речите, които държаха под бесилките?

Ленц бутна препечената си филия настрана.

— Мислиш, че те ще се спасят, като свърши войната?

— Няма да е необходимо да се спасяват. Просто изведнъж вече няма да има нацисти. И, ако ги хванат, всички ще докажат, че са работили по принуда. Те дори ще вярват в това.

— Прекрасно бъдеще — въздъхна Ленц. — Дано не си прав.

— И аз се надявам. Но погледни как се борят! Отбраняват всяко бунище, сякаш е Свещения Граал, и умират за него. Това ли са хората, ужасени от всичко, което се случва в страната им вече повече от десет години? Времената на Чингиз хан са като санаториуми в сравнение със сега. Само германците жертват живота си в този момент.

Ленц отново дръпна чинията пред себе си.

— Да не говорим повече за това — каза той. — Защо го правим? Ние останахме живи, само защото не говорехме и мислехме възможно най-малко за него, нали?

— Може би.

— Не може би! Така е. Но тук, на проклетото източно крайбрежие в Ню Йорк, изведнъж не говорим за нищо друго. Вероятно защото сме прекалено близо. Защо не дойдеш с мен на запад? В Холивуд, на брега на Тихия океан, където най-близкият бряг е Япония.

— В Япония и в южните части на Тихия океан също има все още война.

Ленц се усмихна.

— Тя не ни засяга толкова.

— Наистина ли? Възможно ли е? — казах аз. — Някого да го засяга по-малко? Такава ли е ужасната причина винаги да има нови войни?

Ленц допи кафето си.

— Лудвиг — отвърна той. — Заминавам след петнайсет минути. Не искам да споря с теб за различни мирогледи. Както и за егоизъм, глупост, малодушие и инстинкта за убийство. Искам да ти дам съвет. Тук ще се свърши с теб. Ела в Холивуд; това е един изкуствен свят — винаги весел. Там е по-лесно да се чака. Вече нямаме много резерви. Трябва да пестим. А ти чакаш, нали?

Не отговорих. Нямаше какво да кажа. Имаше прекалено много начини да чакаш. За моя не исках да говоря.

— Искам да си помисля — казах.

— Направи го. — Ленц написа някакъв адрес на салфетка. — Ето, на този номер можеш да ме намериш. — Той вдигна куфара. — Вярваш ли, че някога ще можем да забравим случилото се с нас?

— Ти искаш ли да го забравиш?

— Понякога, когато лежа под слънцето на Тихия океан, ми се иска. Мислиш ли, че човек е способен да забрави?

— Ние не — рекох аз. — Убийците и мъчителите могат. Дори много лесно.

— Не ми изглеждаш много весел, Лудвиг.

— Не исках да те потискам. Ние сме живи, Зигфрид. Може би това е огромна утеха; а може би не. Все пак ние още сме тук; много пъти можехме да изгнием в масовите гробове или да бъдем издухани през комините на крематориумите.

Ленц кимна.

— Помисли си за Холивуд; мястото ни не е тук, където гинем в собственото си безсилие. По-подходящ за нашето презимуване е карнавалът на лудия свят, оттатък, във фабриките за мечти.

Бележки на автора за финала на недовършения роман „Обетована земя“

Поставя картината на Моне („Луна“) при търговеца на оръжие.

Отива в музея (Метрополитън) — преодоляване на примитивното желание за притежаване, представено красиво.

През зимата Блек пътува за Париж, за да бъде първият, който връща картините.

Това ще бъде годината на отчаянието. И на смъртта. На сривовете. Надеждите за „другата Германия“ ще рухнат. Ако човек се защитава, по този начин защитава режима на убийците.

Графинята пие, за да умре по-рано, преди да свърши парите. „Сърцето — то не умира и не умира.“

Пристига и последният емигрант.

Зъболекар (циментови зъби, зъби от бягството) погребално бюро, (мъртвецът на дивана) отсреща.

Зомер е убил човека от Гестапо (или Хирш го е направил), арестуват го, когато подава заявление за стар паспорт, седем години затвор (съдията: Трябва отново да се въведе дисциплина по времето на свидетелствата за благонадеждност). Зомер се обесва.

Таненбаум купува картина от Блек. Настоява за комисионна за Зомер.

Някой е болен, емигрант в хотела; бори се за живота си, (всички близки са починали), когато падне Германия.

Площадите пред консулствата.

Ерик Голдшмидт Ротшилд, който преминава през всички перипетии невредим.

Мария Фиола „Аз съм една руина, в която понякога се отразява слънцето.“

Лаонски молитвеник. Не очаквай съчувствие. Никога.

Равик в болница. Посещава го там: Вие всички сте фаворити! Успяхте да избягате. Изобщо нямате думата. Само мъртвите имат право да говорят. Всичко е само празни брътвежи. Глупости. Само мъртвите трябва да говорят, а те не могат. Затова никога нищо няма да се промени! А вие дишайте, благославяйте щастието си и мълчете!

Човек не бива дълго да остава сам. Тогава се появяват само кошмари и призраци.

Мария, Мойков и Зомер за определен период от време са съзаклятници против волята си. (вече е използвано!)

Хирш идва в хотела. И Равик. Смяна на местата. Равик получава писмо отвъд океана през Франция.

Не бива да губим трепета на внезапното спасение, щом животът погледне някого с влажни очи. Спасен! Където всичко придобива нова интензивност — лъжицата в ръката ми — нова, подарена, завладяна, дишането, светлината, стъпката, не са мъртви, не са оловни, не са изгорени в концентрационния лагер, не, свободни, живи! Във всеки миг!

Противно на оловните спомени, и т.н.

Борбата на двете — мъст и справедливост, неми, може би и мъртви, думи, думи, а моя егоизъм — защото какво представлява справедливостта за онзи, който е мъртъв? Нищо — само утвърждаване на егото на оцелелия жив.

Но как всичко това е ограничено в параграфи и егоизъм, срещу трепета, блясъка, живота, който ни е останал, често почти изгубен, но подобно на свещичка между пръстите, която все още свети!

Тегленето на чертата — това е отмъщение, справедливост под формата на егоизъм — срещу цъфтежа и развитието — да съществува.

Равносметка с морала! Но това не е ли и отричане на онова, което ние самите сме създали като човешки закон, в ползата на един нов житейски егоизъм?

Да. Но онзи, който много е страдал, може би все пак има право на това.

Размисли за Мария Фиола. Тя е за него всичко друго — другата страна; която бавно осветява всичко, и може би първа ще спечели.

По някакъв странен начин, щеше да ми се стори като убийство, ако във Франция не бях убил човека, който уби баща ми; а той искаше да ме арестува.

ФИНАЛ: Среща убиеца на баща си. Иска да го застреля на мястото, където е застрелял баща му. Идва жената. Вика. Повръща. Той си тръгва, размишлява, прострелва го в корема.

Бяга: никой не го преследва. Година по-късно той разбира, че убиецът отново е здрав, но куца. (Пише му: Ще дойда отново.) Или: разбира, че убиецът се е превърнал в развалина, от страх.

Мисли дали да се върне обратно в Ню Йорк. Може би.

ФИНАЛ: Той умира. Самоубива се от отвращение (евентуално историята, когато открива мъжа, който повръща, жената, която се моли за децата си; знае, че ще го предадат.)

Той убива и по много сложен начин разбира, че и той…

Или: иска да убие, но не убива.

Другият: Вече не сме ние същите, всеки човек се променя след седем години, това бях аз, но вече не съм такъв.

Може все още да се върне в Германия и да убие убиеца на баща си. Но вече няма да е способен да продължи да живее, да започне нов живот. Той открива това постепенно накрая, когато се връща в Германия и вижда, че всичко е много по-различно, отколкото е предполагал.

Той убива убиеца, самият той е арестуван. Съдията опитва да му подаде ръка. Но той отхвърля предложението, бяга и се обесва.

Смъртта свива гнездо. Тя не расте в нас, тя е много по-изкусна. Ако растеше в нас, би било по-лесно: дуелът — между волята за живот и смъртта. Но се оттегля безшумно. Все повече хора умират около нас и все по-често пристигат писмата в черна рамка. Все по-често.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.